ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/742/22Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В.
Провадження № 22-ц/817/63/23 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

секретаря - Романської К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №609/742/22 за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сідорової Ірини Анатоліївни на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИв:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогою про розірвання шлюбу, в якому також просив залишити проживати малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним.

Позов обґрунтований тим, що 07 липня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Шумським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), а/з № 33. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей.

Вказує, що фактично між позивачем та відповідачем припинилися сімейні відносини, вони втратили почуття взаємної любові та поваги, перестали вести спільне господарство. Впродовж близько чотирьох останніх місяців сторони проживають окремо один від одного, у них різні погляди на подальше життя, шлюб між ними існує формально. За таких обставин збереження шлюбу між позивачем та відповідачкою суперечить як його, так і її інтересам, а також інтересам їхніх дітей.

Крім того, позивач зазначає, що у період з 16 вересня 2013 року по 25 травня 2015 року сторони вже перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 25 травня 2015 року. Деякий час вони проживали окремо один від одного, а наприкінці 2019 року знову зійшлися та стали проживати як подружжя. Разом з тим спільне життя у них все-таки не складається, вони різні за характерами та поглядами на життя, а тому доцільності продовжувати такі стосунки позивач з відповідачем не вбачає.

Вказує, що відповідно до правової позиції, що висловлена Верховним Судом у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Позивач вважає, що наявні підстави для постановлення рішення про залишення проживання їхніх з відповідачем малолітніх дітей з ним, оскільки відсутній спір щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти

Враховуючи наведене, позивач просить розірвати шлюб між ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 07 липня 2020 року Шумським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 33; залишити проживати малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , із їхнім батьком ОСОБА_1 .

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 07 липня 2020 року Шумським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 33.

В задоволенні позовної вимоги про залишення проживати малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом із батьком ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2022 року скасувати частково та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги щодо проживання дітей разом з ним.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вказаної вимоги, оскільки між ним та відповідачкою відсутній спір щодо місця проживання дітей, а також в матеріалах справи наявна заява відповідачки про визнання позову, де остання погодилася залишити проживати дітей разом з ним.

В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасуванню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду не в повній мірі відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі із 07 липня 2020 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданий Шумським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), а/з № 33.

Від спільного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 26.02.2014 р. та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 14.11.2020 р.

Рішення суду оскаржується тільки в частині проживання дітей разом з позивачем. В решті рішення суду не оскаржується, а тому колегією суддів не переглядається.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині залишення проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів створення перешкод позивача у проживанні дітей із матір`ю, так само матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідача у проживанні дітей із батьком до дати подання позову, і сторони таких доказів до справи не надавали. При цьому суд зазначив, що сторони не позбавлені звернутися із вимогою про визначення місця проживання дітей у разі наявності спору до суду або ж до органу опіки та піклування, що відповідатиме вимогам ст. 161 СК України, а наявність спору з даного приводу на даний час жодними доказами не підтверджено.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з таким рішення суду.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

До такого ж висновку Верховний Суд дійшов і у постанові від 23 березня 2021 року по справі №339/143/20.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами на момент розгляду справи судом першої інстанції був відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли, суд його не вирішував.

Більше того, в матеріалах справи міститься заява відповідачки ОСОБА_2 від 15 вересня 2022 року про визнання позову, згідно з якої остання повністю визнає заявлені позивачем позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову про розірвання шлюбу та залишення проживання їхніх малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з їхнім батьком ОСОБА_1 .

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України).

Враховуючи, що сторони не зверталися до суду при розгляді цієї справи із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про залишення проживання дітей разом з ним.

Судове рішення про залишення проживання дитини разом із батьком не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини та не носить преюдиційного характер.

При цьому матеріли справи не містять даних про те, що залишення проживання дитини разом з батьком суперечить інтересам сторін, а навпаки, з огляду на подання позивачем позову щодо вказаних вимог та подання відповідачкою заяви про визнання позову, в тому числі й щодо проживання дітей разом з батьком, свідчить про добровільні, договірні відносини між сторонами щодо подальшого проживання їхніх спільних дітей з батьком.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову про залишення проживання малолітніх дітей сторін з батьком та постановлення в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИв:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сідорової Ірини Анатоліївни задовольнити.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову про залишення проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким залишити проживати малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 .

В решті рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 березня 2023 року.

Головуючий

Судді