КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/219/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіна І.В.

за участі: позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року, ухвалене під головування судді Подільського районного суду м. Києва Ларіонової Н.М.,

у цивільній справі № 758/12752/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації", ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом, згідно з яким просив: відновити становище, яке існувало до порушення, а саме: визнати за ним право власності на все домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що він є власником 1/2 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 29 квітня 1996 року від його бабусі ОСОБА_3 , а друга частина (1/2) - належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 серпня 1997 року.

Земельна ділянка за вищевказаною адресою була надана у 1925 році його родині як постраждалим від повені, на якій було збудовано будинок у складі сім`ї: прабабусі ОСОБА_4 , прабабусі ОСОБА_5 та бабусі ОСОБА_3 , яка і й прийняла його у спадщину та подарувала йому у 1996 році.

Разом з тим, згодом від родини стало відомо, що половину їх оселі відібрали незаконно та в 1953 році у власність отримали сторонні люди на підставі рішення суду.

У зв`язку з зазначеним, позивач звернувся до суду з метою скасування даного рішення, але отримав довідку, що рішення суду від 1953 року не існує, а також звернувся до правоохоронних органів.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що працівники БТІ вступивши в змову з ОСОБА_6 , незаконно оформили право власності на 1/2 частини домоволодіння, звернувся до суду з позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказував, що ним було заявлено дві позовні вимоги, проте вимога про скасування права власності ОСОБА_2 на іншу 1/2 частини домоволодіння судом вирішена не було.

При цьому, зазначав, що матеріалами справи в їх сукупності, які не були враховані судом при ухваленні рішення, повністю підтверджують викладені ним у позовній заяві обставини в обґрунтування пред`явлених позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації" в судове засідання не з`явилося, про дату час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, поважність причин неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність особи, яка не з'явилася, в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі договору дарування від 29 квітня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятою київської державної нотаріальної контори Палагута А.А. за реєстром № 3-664, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка належала дарувальникові ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою київською держнотконторою 02 червня 1995 року за реєстром № 15-3167 та зареєстрованого в Київського міському БТІ за № 11562/12124 від 13 липня 1995 року.

ОСОБА_2 після смерті чоловіка ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 серпня 1997 року, виданого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В. за реєстром № 4-3057, належить на праві власності друга частина вищевказаного будинку - АДРЕСА_2 .

Згідно листа Київського міського БТІ від 12 листопада 2003 року за вих. № 46817 на звернення ОСОБА_1 останньому повідомлено: за матеріалами інвентаризаційної справи на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , головна частина житлового будинку збудована у 1927 року; рік забудови будинку в інвентаризаційних документах вказується зі слів замовника; ця частина будинку згідно інвентаризації від 05 грудня 1997 року була знесена; даних про відвід земельної ділянки за 1927 рік у інвентаризаційній справі немає, а рішенням виконкому Київської Міської Ради депутатів трудящих від 07 червня 1995 року за № 714 була зареєстрована земельна ділянка розміром 910 кв.м., надлишки розміром 193 кв.м. були залишені в тимчасове користування.

Відповідно до листа голови Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2013 року на звернення ОСОБА_1 повідомлено, що при перевірці рішень суду за 1953 рік, які зберігаються в архіві суду, не виявлено рішення від 27 грудня 1953 року по справі за позовом ОСОБА_8 до Міського житлоуправління про встановлення права власності на будинок та по зустрічному позову ОСОБА_9 до ОСОБА_8 .. Міського житлоуправління про розподіл будинку.

ОСОБА_1 в січні - березні 2015 року звертався до Подільської районної прокуратури м. Києва та Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявами про протиправні дії службових осіб БТІ м. Києва, якими реєструвався розподіл будинку АДРЕСА_1 .

У відповідь Подільським УП ГУ МВС України в м. Києві повідомлено про наявність цивільно-правових відносин та відсутності передбачених законом підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, посилався на те, що має право на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння, яке на праві власності належить ОСОБА_2 , оскільки земельна ділянка була надана його родині, а в подальшому подарована позивачу.

Так, право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як передбачено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, як вбачається з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи від 10 серпня 2012 року у справі № 6-19667св12, питання недійсності свідоцтва про право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , видане 21 серпня 1997 року ОСОБА_2 . П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, вже було предметом розглядом судами першої, другої та третьої інстанції.

Згідно з вказаною ухвалою, було залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , рішенням районного суду, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду, частково задоволено первісний позов, а саме: встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зобов`язано останнього не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинних забудов, розташованих на земельній ділянці за даною адресою, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та перерозподіл часток спільної власності на домоволодіння - відмовлено.

Також, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2012 року, ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на перерозподіл часток спільної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , на підставі зазначеного вище свідоцтва є діючим, не скасованим, а відтак не підлягає доказуванню.

Крім того, як вбачається з рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 липня 2013 року у справі № 758/5498/13, позивач у судовому засіданні вже оспорював право власності ОСОБА_2 з підстав будування в 1927 року його прабабусею ОСОБА_8 спірного будинку, помилковості прийняття в 1953 році судового рішення про передачу у користування ОСОБА_9 1/2 частини зазначеного будинку. Даним рішенням у задоволенні позову було відмовлено.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на все домоволодіння АДРЕСА_1 у порядку відновлення становища, яке існувало, є такими, що не грунтуються на законі, оскільки право власності на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння вже належить позивачу на підставі правовстановлюючого документа - договору дарування від 28 квітня 1996 року, який ніхто не оспорює, у зв`язку з чим визнання права власності не потребує, а власником іншої 1/2 частини на встановлених законах підставах є ОСОБА_2 , у зв`язку з чим вона не може бути позбавлена свого права власності з підстав заявлених в даному позові.

З вищенаведеного вбачається, що доводи скаржника щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Посилання скаржника на те, що ним було заявлено дві позовні вимоги при зверненні до суду з даним позовом, проте вимога про скасування права власності ОСОБА_2 на іншу 1/2 частини домоволодіння судом вирішена не було, колегія суддів відхиляє, адже зі змісту позовної заяви чітко вбачається, що у прохальній частині позивач просив суд виключно відновити становище, яке існувало до порушення, а саме: визнати за ним право власності на все домоволодіння у АДРЕСА_1 .

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін з зазначених вище підстав.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 березня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді