Справа № 462/4234/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Мруць І.С.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Р.,

справа № 462/4234/22

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності, визнання права власності в порядку спадкування,

за участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_5 ,

встановив:

позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 належала 1/2 частина земельної ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_1 відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЛВ №802102, виданого 05.02.1998 року Рудненською селищною радою, а також визнати за мною право власності в порядку спадкування на 1/3 частку з 1/2 частки земельної ділянки, яка належала померлій ОСОБА_6 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6 , після смерті якої залишилось спадкове майно: частина будинку АДРЕСА_1 , а також частина земельної ділянки для обслуговування будинку. Зазначив, що він вже отримав свідоцтво про право на спадщину на частину будинку. Крім цього, йому належить частина цього будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стверджує, що на час смерті ОСОБА_7 останній належала частина жилого будинку та його матері також належала частина цього будинку. Уже після смерті ОСОБА_7 його мати не ставлячи позивача до відома узаконила збудовану нею добудову та у 1991 році отримала свідоцтво про право власності на 43/50 часток будинку. 5.02.1998 року на ім`я позивача та ОСОБА_6 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування будинку, земельна ділянка перебувала у спільній власності обох співвласників. Зазначає, що нотаріус не може видати видати свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки не визначено, що саме входить до складу спадщини, тому він ставить питання про визначення належності його матері частки у власності на земельну ділянку.

Ухвалою від 20.09.2022 року позовну заяву було залишено без руху та в подальшому недоліки усунено.

Ухвалою судді від 27.09.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено дату та час розгляду.

11.01.2023 року від представника відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона позовні вимоги не визнала. Зазначила, що визначення частки спадкодавця ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Щодо позовної вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування 1/3 частки з частки земельної ділянки, яка належала померлій ОСОБА_6 , то вважає, що оскільки ОСОБА_6 на день смерті належали зокрема 43/50 часток житлового буднику з приналежними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому її частка у праві власності на земельну ділянку на якій розташований будинок, є пропорційною до її частки у праві власності на житловий будинок, та становить 43/50, а не . Зазначає, що за життя ОСОБА_6 та позивач, якому належить 7/50 часток в такому будинку, частки в земельній ділянці, на якій розташований будинок не визначали та не виділяли, а тому просить у позові відмовити повністю.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові. Позивач пояснив, що спірна земельна ділянка була виділена ОСОБА_7 , яка була другою дружиною його діда. Будинок на земельній ділянці будували ОСОБА_7 та його мама. У 1972 році їм було видано свідоцтва на будинок кожній по частці. У 1989 році ОСОБА_7 померла та перед смертю склала заповіт, яким свою частину будинку заповіла внуку позивачу у справі. У 1991 році мама позивача отримала свідоцтво на право власності на 43/50 частин будинку. Частку матері у будинку він не оспорював, як і свою частку у такому будинку 7/50, яка йому належить на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 . До смерті ОСОБА_7 та матір позивача спірною земельною ділянкою користувалися спільно та у зв`язку з цим на ділянці був поставлений паркан. Стверджує, що на даний час він користується половиною ділянки та з цих підстав до нього не було застережень. Відповідачі є його сестрами.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов. Вважають, що частка у земельній ділянці визначається пропорційно часткам у будинку.

Відповідачка ОСОБА_3 пояснила, що є донькою померлої ОСОБА_6 . Конфліктів щодо добудови будинку ніколи не виникало. Питання щодо земельної ділянки виникло при оформленні спадщини. Додала, що сітка на подвір`ї встановлена, виходячи із господарських потреб, а не з метою поділу земельної ділянки.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, була належно повідомлена про час та місце розгляду справи, а відтак суд вважає за можливе розглядати справу у її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Згідно копії Рішення виконкому Руднівської селищної ради депутатів трудящих від 30 жовтня 1960 року, ОСОБА_8 відведена земельна ділянка площею 442 кв.м по АДРЕСА_1 під індивідуальне житлове будівництво спареного будинку (а.с.15).

11.08.1972 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 видано свідоцтва про право особистої власності на будівлі, а саме на будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 - 71а кожній (копії свідоцтв, а.с.8-9).

Згідно копії рішення №27 від 20.04.1988 року Рудненської селищної ради ОСОБА_9 дозволено експлуатацію реконструйованих гаражів, сараїв і добудов як виняток в зв`язку з недоцільністю їх зносу (а.с.51).

Виходячи із копії заповіту ОСОБА_7 , посвідченого 08 вересня 1988 року за №6572 Другою львівською державною нотаріальною конторою, належну їй на праві особистої власності одну другу частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вона заповіла своєму внукові ОСОБА_1 (а.с.18).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 виконкомом Рудненської селищної ради народних депутатів, на підставі рішення виконкому Рудненської селищної ради за №58 від 26.06.1991 року, видано Свідоцтво про право власності на жилий будинок, а саме на 43/50 часток житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Ця обставина відповідає відомостям, зазначеним у свідоцтвах про право на спадщину за заповітом, виданих 03.09.2021 року та 16.11.2021 року, долучених до матеріалів справи, та не заперечується сторонами у справі.

05.02.1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 видано Державний акт на право приватної власності на землю, а саме земельну ділянкуАДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку (копія Акту, а.с.6).

19.12.2000 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/50 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Відповідно до копії довідки №1/8813 від 24.12.2020 року, виданої ОСОБА_1 , згідно матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за: ОСОБА_9 - 43/50 частини, ОСОБА_1 - 7/50 частини. (а.с.41)

Згідно копій свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 03.09.2021 року та 16.11.2021 року, спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_6 є її син ОСОБА_1 до 1/3 частки у спадщині, донька ОСОБА_3 до 1/3 частки у спадщині, Донька ОСОБА_2 до 1/3 частки у спадщині. Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з 43/50 часток житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Зазначена частка житлового будинку належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого 05 серпня 1991 року виконкомом Рудненської селищної ради народних депутатів. Свідоцтво про право на спадщину видано ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (а.с.16, 40).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Наведене відповідає правовому висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 570/997/19.

Суд звертає увагу на те, що на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_6 померла, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України її цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення частки земельної ділянки за померлою особою.

Таким чином, позовні вимоги позивача, у яких він просить визначити, що померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 належала 1/2 частина земельної ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_1 відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЛВ №802102, виданого 05.02.1998 року Рудненською селищною радою, задоволенню не підлягають.

В контексті вищенаведеної позовної вимоги суд також зауважує, що Державним актом на право приватної власності на землю, а саме земельну ділянкуАДРЕСА_1 , виданим 05.02.1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , не визначались частки земельних ділянок, така земельна ділянка надавалася обом власникам для обслуговування житлового будинку (а.с.6).

У частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на 1/3 частку з частки земельної ділянки, яка належала померлій ОСОБА_6 суд зазначає наступне.

Згідно ст. 1216, 2017 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Судом встановлено, що 11.08.1972 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 видано свідоцтва про право особистої власності на будівлі, а саме на будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 - 71а кожній.

Водночас, 05.08.1991 року ОСОБА_6 після погодження їй добудови отримала свідоцтво про право власності на 43/50 часток цього будинку. Після цього - в 1998 році ОСОБА_1 та ОСОБА_9 видано Державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку для обслуговування житлового будинку.

Згідно ст.42 Земельного кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин), громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2, якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 стверджує, що спільна часткова власність на будинковолодіння АДРЕСА_1 виникла у 1972 році, а той факт, що ОСОБА_6 згодом збільшила свою частку не впливає на розміри часток у земельній ділянці.

З цього приводу суд зазначає наступне.

ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , будучи співвласниками будинковолодіння та маючи право на вільне володіння, користування, розпорядження своєю власністю, а також і інші учасники справи, що розглядається судом, не оскаржували розміру часток у спільній частковій власності на будинок по АДРЕСА_1 , що також підтвердили у судовому засіданні.

При цьому, суд зауважує, що дозвіл на експлуатацію добудови до будинку погоджений Рудненською селищною радою ОСОБА_6 у 1988 році, ще до смерті ОСОБА_7 .

Суд критично ставиться до доводів представника позивача, що на час смерті ОСОБА_7 їй належала частка у будинку, оскільки такі суперечать поясненням самого позивача про те, що у 2000 році він після смерті ОСОБА_7 прийняв у спадщину 7/50 цього будинку та протягом 22 років після цього не оспорював розміру цієї частки.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

Згідно ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18 (провадження № 61-6807св19).

Суд також критично ставиться до доводів позивача про те, що між ним, як спадкоємцем ОСОБА_7 , та його матір`ю ОСОБА_6 склався порядок користування спірною земельною ділянкою, при якому ділянка була розділена по половині, оскільки такі обставини не можуть бути встановлені, виходячи із долучених до матеріалів справи фото, та самі по собі не підтверджують інших доводів, на які посилається позивач у позовній заяві.

З огляду на вищенаведені норми законодавства, оскільки спадкодавцю ОСОБА_6 , станом на 05.08.1991 року, тобто до видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку, а також на день її смерті належали 43/50 часток житлового буднику з приналежними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а позивачу 7/50 часток цього будинку, у позовній вимозі ОСОБА_1 про визнання за ним права власності в порядку спадкування на 1/3 з частки земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

Понесені судові витрати на підставі ст.141 ЦПК слід залишити за позивачем.

У судовому засіданні до судових дебатів, представник відповідачів ОСОБА_5 зробила заяву в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України про подання доказів на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачами.

На підставі викладеного, керуючись ст.10-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд ,

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності, визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

Сплачений судовий збір - залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Відповідач ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Повний текст судового рішення складено 03 березня 2023 року.

Суддя: І.С. Мруць