П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 лютого 2023 року місто Київ

справа № 752/25894/21

провадження №22-ц/824/4644/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 14 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Колдіної О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» про визнання договору нікчемним та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «ФК «Гелексі», в якому просив визнати нікчемними пункти 1.1.2.1, 1.1.2.2 та 8.3 договору позики № 169966 від 5 липня 2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 , на підставі вимог ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року; зобов`язати відповідача не нараховувати штрафні санкції, пеню за невиконання зобов`язань, а також проценти за користування кредитом за даним договором позики, починаючи з дня його укладення, у відповідності до вимог п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року.

Позов обґрунтовано тим, що 5 липня 2020 року між позивачем та ТОВ ФК «Гелексі» був укладений в електронний формі договір позики № 169966. Предметом договору визначено надання позичальникові позики в розмірі 3000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Відповідно до паспорту позики процентна ставка за користування становить 0,01% від залишку позики у день, що становить 3,65 % річних, та 1,90% у день від початкової суми позики, що становить 693,5% річних, проте окремими підпунктами пункту 1.1.2 розділу I договору позики та графіком платежів визначено, що проценти (процентна ставка) складає 00,1 % від залишку позики у день, а 1,9% в день - комісія (комісійна винагорода). Дані відсоткової ставки виходять за рамки принципів справедливості та розумності та викликають суперечливість між договором позики та паспортом позики, чим вводять в оману позичальника.

Керуючись п.7.1 договору позики № 169966 від 5 липня 2020 року позивачем було подано на адресу кредитора - ТОВ ФК «Гелексі» заяву про проходження військової служби з наданням підтверджуючої довідки про проходження служби від 14 серпня 2020 року № 206 та іншими підтверджуючими документами, в якій позивач просив звільнити його від нарахування процентів за користування кредитом, штрафних санкцій та інших нарахувань.

У відповідь на звернення позивача, ТОВ ФК «Гелексі» направило лист від 2 листопада 2020 року, яким вимоги позивача не було задоволено, мотивуючи це тим, що підстави для застосування вимог п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутні, в зв`язку з тим, що пунктом 8.3 договору передбачено, що позичальник гарантує, що на момент укладення договору він не має статусу військовослужбовця та/або не перебуває у службовому відрядженні як військовослужбовець до території проведення операції Об`єднаних сил (антитерористичної операції).

На своє повторне звернення позивач отримав відповідь кредитора, в якому відповідач зазначив про своє небажання виконувати законні вимоги щодо не нарахування штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань, а також процентів за користування кредитом та небажання врегульовувати питання шляхом переговорів.

Позивач вважає, що доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування у правовідносинах, що існують між сторонами договору, положень п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є безпідставними та незаконними.

Позивач проходить військову службу в Збройних Силах України з 2 вересня 2014 року по теперішній час. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303, тобто з 18 березня 2014 року, та триває по теперішній час.

Позивач вважає, що п.8.3 договору позики № 169966 від 5 липня 2020 року є нікчемним, на підставі вимог ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», яким передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про споживче кредитування» законодавство про споживче кредитування ґрунтуються на Конституції України. Пунктом 8.3 договору позики обмежено конституційні права споживача (позивача) за ознаками приналежності до Збройних Сил України, на яких, до речі, відповідно до ст.17 Конституції України покладено оборону, захист суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості України. В результаті обмежень зазначених конституційних прав порушується принцип ґрунтування законодавства про споживче кредитування на Конституції України, передбачений ст.4 Закону України «Про споживче кредитування», в результаті чого обмежується і право споживача, всупереч ч.5 ст.12 зазначеного Закону.

Крім того, розбивання відсоткової ставки на частини, вигадуючи кожній частині різних назв, які до всього ще й не відповідають одна одній в договорі та в паспорті позики ускладнює підрахунок реальної процентної ставки та вводить в оману позичальника, чим в свою чергу ще й порушує вимоги ч.3 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням наведеного, позивач вважає за необхідне визнати п.п.1.1.2.1 та 1.1.2.2 розділу І нікчемними, та визнати всі нарахування, зазначені у даних пунктах процентами, які в свою чергу не підлягають нарахуванню та сплаті на підставі п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 14 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки суд при вирішенні справи по суті, взяв до уваги лише доводи представника відповідача і не брав до уваги доводи позивача, які було викладено у позові та не взяв до уваги норму спеціального закону, а саме положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, апелянт посилається на не вирішення судом першої інстанції його клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн Ел.Ес.Сі».

У відзив на апеляційну скаргу представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. У відзиві, зокрема, зазначає, що позивачем не доведено обставин порушення його прав, передбачених Законом України «Про споживче кредитування», як умови нікчемності договору позики або його окремих частин. Крім того, відповідач зазначив, що Закон України «Про споживче кредитування» не регулює правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем на підставі договору позики. Оспорюваний позивачем договір позики не суперечить нормам чинного законодавства України та погоджений сторонами договору позики відповідно до ст.ст.536, 626-628, 1046, 1048 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, оплатності користування чужими грошовими коштами,

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про місце, день і час засідання суду повідомлений, надійшла до суду заяву, в який просив розглянути справу у його відсутність.

Представник ТОВ ФК «телексі» адвокат Пилипенко Є.В. просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 5 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ ФК «Гелексі» з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем укладено електронний договір позики № 169966, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику позику в розмірі 3000 грн.

Відповідно до умов п.1.2 договору позики позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в п.п.1.1.1 договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника).

Підпунктом 1.1.2 договору позики сторони погодили плату за користування позикою у вигляді: - процентів (процентної ставки) в розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики (п.п.1.1.2.1 договору позики); - комісії (комісійної винагороди) в розмірі 1,9% в день від поточного залишку позики (п.п.1.1.2.2 договору позики).

Підпунктами 1.1.3, 1.1.4 договору позики обумовлене нарахування процентів та комісії за фактичну кількість календарних днів користування позикою.

Строк повернення позики (термін платежу) та виконання всіх встановлених договором зобов`язань (щодо сплати процентів і комісії за користування позикою) встановлений пп.1.1.5 та п.4.1 договору позики - не пізніше 3 серпня 2020 року.

За змістом п.4.2 договору позики сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійної винагороди за користування позикою здійснюється згідно графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики.

Графіком платежів до договору позики сторони погодили у грошовому виразі всі суми, що є заборгованістю позивача за договором позики у разі повернення ним позики у встановлені договором строки (3 серпня 2020 року) а саме: сума позики - 3000 грн.; проценти за користування позикою - 8,70 грн.; комісійна винагорода за користування позикою - 1653 грн.; пеня -0,0 грн. Загальна сума заборгованості згідно з графіком платежів - 4661,70 грн.

Пунктами 3.1.3 та 5.3 договору позики сторони обумовили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3% в день від суми позики за кожний день прострочення.

Також сторони погодили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості (пп 3.1.4 та 5.4 договору позики.

Порядок повернення позики, нарахування і сплати процентів та комісійної винагороди, що є умовами взаєморозрахунків сторін, врегульовані розділом 4 договору позики.

Згідно з п.9.3 договору позики невід`ємною його частиною є Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «ФУ «Гелексі». Уклавши договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Правилами надання грошових коштів у позику ТОВ «ФК «Гелексі». У Правилах надання грошових коштів у позику ТОВ «ФК «Гелексі», з якими позичальник ознайомлюється до отримання позики, детально розписані правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з клієнтом внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги, а також механізм захисту фінансовою установою прав споживачів (у разі укладення споживчого кредиту) та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги.

Договір позики містить електронні підписи сторін.

Укладенню договору позики передували поетапні дії позивача з заповнення Анкети позичальника з його особистими персональними даними, паспортними даними, реєстраційним номером облікової картки платника податків, номерами контактних засобів зв`язку, місця фактичного проживання і місця реєстрації, а також даних банківського рахунку.

Перед укладенням договору позивачу на ознайомлення надано паспорт позики, де викладені умови кредитування, що підтверджено ним шляхом підписання одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до п.8.3 договору позичальник при його підписанні гарантував, що на момент укладання договору він не має статусу військовослужбовця та/або не перебуває у службовому відрядженні як військовослужбовець до територій проведення операцій Об`єднаних сил (антитерористичної операції).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що договором позики визначені всі істотні умови. Укладанню договору позики передували поетапні дії позивача з заповнення Анкети позичальника з його особистими персональними даними, паспортними даними, реєстраційним номером облікової картки платника податків, номерами контактних засобів зв`язку, місця фактичного проживання і місця реєстрації, а також даних банківського рахунку. Перед укладенням договору позивачу на ознайомлення надано паспорт позики, де викладені умови кредитування, що підтверджено ним шляхом підписання одноразовим ідентифікатором.

Оспорюваний договір укладений в електронній формі, електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Позивач, підписавши договір, погодився з усіма його істотними умовами та підтвердив, що він не є військовослужбовцем. Посилання позивача на те, що ним були надані відповідачу відповідні документи при укладенні договору, що підтверджують його статус, не знайшли свого підтвердження та не доведені належними та достатніми доказами.

Позивач не виконав належним чином свої зобов`язання за договором позики, натомість звернувся з позовом про визнання нікчемними окремих пунктів договору. Позивач, звертаючись з вимогою про визнання окремих положень укладеного між сторонами договору нікчемними, звернувся у неналежний спосіб захисту свого права, оскільки нікчемність договору встановлюється законом і не вимагає визнання його недійсним судом.

Позивач при зверненні до суду не обґрунтовує в чому полягає невідповідність оспорюваного пункту договору вимогам ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Позивачу була надана вся необхідна інформація до укладання договору позики про його умови, а п.83. договору лише містить гарантії того, що позичальник не є військовослужбовцем, оскільки наявність такого статусу передбачають інші умови кредитування, ніж визначені в договорі позики, який укладається ФК «Гелексі».

З огляду на викладене, зважаючи на те, що укладення договору позики від 5 липня 2020 року є наслідком вільного волевиявлення сторін шляхом вчинення визначених як договором, так і вимогами чинного законодавства дій, суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення позову, оскільки позивач добровільно підписав договір, погодився на його умови, підписавши договір надав недостовірну інформацію, стверджуючи, що не є військовослужбовцем, натомість не виконавши умови договору звернувся до суду з вимогами про визнання нікчемними умови договору, що передбачають сплату відсотків та штрафних санкцій, що свідчить про недобросовісність поведінки сторони договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визн6ачені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст.202 ЦК України).

Відповідно до п.7 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронний формі ( п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Нормою ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За змістом ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з п.п.12, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; електронні дані - будь-яка інформація в електронній формі.

За змістом абз. 2 ч.1 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- телекомунікаційних систем, він вважається укладеним в письмовій формі.

Судом установлено, що між сторонами 5 липня 2020 року був укладений електронний договір позики з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Підписавши договір позивач, погодився з усіма його істотними умовами та підтвердив, що він не є військовослужбовцем.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст.215, 216 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048, ч.ч.1,2 ст.1054, ч.ч.1,2 ст.1056-1 ЦК України за договором позики (кредитним договором) позикодавець (кредитодавець) має право на одержання від позичальника процентів від суми позики (кредиту), причому тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок її сплати визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом (позикою), розміру облікової ставки та інших факторів.

Встановивши, що позивачем в результаті вільного волевиявлення укладено з відповідачем договір позики на попередньо погоджених умовах здійснення плати за користування позикою у вигляді процентів та комісії, суми яких визначені в конкретному грошовому виразі та відображені в графіку платежів, і не містять будь-яких розбіжностей з інформацією, що міститься в паспорті позики, з яким був попередньо ознайомлений позивач, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Внаслідок відображення у паспорті позики, графіку платежів остаточних сум, зобов`язання щодо сплати яких у встановлений договором строк взяв на себе позичальник, виключається будь-яка можливість впливу помилки чи обману щодо обставин, які мають істотне значення.

Крім того, згідно з ч.3 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», на які посилається позивач в обґрунтування нікчемності п.п.1.1.2.1, 1.1.2.2 договору позики, забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача, зазначених у договорі про споживчий кредиту або в додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону.

Зазначена норма прямо не вказує на недійсність умови, яка ускладнює прочитання реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту, що виключає нікчемність такої умови. Наслідки недійсності нікчемного правочину не можуть бути застосовані судом у випадку, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом.

Як на підставу нікчемності п.8.3 договору позики позивач посилається на обставину обмеження прав позивача як споживача порівняно з правами, встановленими Законом України «Про споживче кредитування», як обставину, яка згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» робить таку умову нікчемною.

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Суд першої інстанції, не встановивши невідповідності оспорюваного позивачем пункту договору вимогам ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено обставин порушення його прав, передбачених Законом України «Про споживче кредитування», як умови нікчемності договору позики або його окремих частин.

Крім того, не є нікчемними умови договору, викладені у п.п.1.1.2.1, 1.1.2.2, 8.3 договору позики з огляду на положення ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими не визначається нікчемність правочину, а лише визначаються умови (пільги), за наявності яких, проценти за користування кредитними коштами, не нараховуються.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є правильними. Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги в частині не вирішення судом першої інстанції клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн Ел.Ес.Сі» є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Клопотання позивача про залучення співвідповідача ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн Ел,Ес.Сі» було вирішено судом у судовому засіданні 14 червня 2022 року. Суд першої інстанції для вирішення такого клопотання повернувся до стадії попереднього судового засідання, відмовив позивачу у задоволенні клопотання про залучення співвідповідача, у зв`язку з відсутністю доказів щодо наявності будь-яких прав у ТОВ «Кредитекспрес» на пред`явлення вимог до позивача, а також відсутністю договорів щодо передачі права вимоги, що є предметом розгляду у цій справи.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 14 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14 березня 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус