ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/717/23 Справа № 418/856/21 Суддя у 1-й інстанції - Чехов С.І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Міловського районного суду Луганської області від 14 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до виконуючого обов`язки начальника ВІПС (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ім.Віктора Банних капітана ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 полковника Євгена Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області про відшкодування моральної шкоди заподіяної особі незаконними рішеннями органу державної влади, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 04 листопада 2020 року виконуючим обов`язки начальника ВІПС (тип А) ВПС «Мілове» ім.В.Банних капітаном ОСОБА_2 (старший прикордонних нарядів ППр «Мілове») відносно неї винесена постанова про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення №134232.

Відповідно винесеної постанови позивачку визнано винною у здійсненні правопорушення передбаченого ч.1 ст.204-2 КупАП.

Так, відповідач у своїй постанові вказав, що 04 листопада 2020 року об 11 годині 00 хвилин під час прикордонного контролю прикордонним нарядом «Перевірка документів» у міждержавному пункті пропуску через державний кордон України «Мілове» шляхом опитування її було встановлено, що 03 листопада 2020 року о 15 годині в н.п.Ізварине на напрямку н.п.Ізваріне (ТОТ) - н.п.Донецьк (РФ) вона здійснила виїзд з тимчасово окупованої території України до Російської Федерації, чим порушила п.3 «Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня2019 року №815, внаслідок чого вчинила адміністративне правопорушення передбачене ч.1ст.204-2 КУпАП.

09 листопада 2020 року позивачкою до Міловського районного суду Луганської області було подано позовну заяву про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі.

09 листопада 2020 року ухвалою Міловського районного суду Луганської області прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву, відкрито провадження №418/4090/20 та призначено адміністративну справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19 листопада 2020 року о 15 годині 30 хвилин у приміщенні Міловського районного суду Луганської області.

Згідно ухвали суду про відкриття провадження по справі вона приїхала з місця свого проживання до Міловського районного суду Луганської області, але судового засідання не відбулося у зв`язку з неявкою відповідача. Розгляд справи перенесено на іншу дату.

01 грудня 2020 року ухвалою Міловського районного суду було залучено другого відповідача та призначено дату наступного судового засідання на 17 грудня 2020 року о 15 годині 30 хвилин у приміщенні Міловського районного суду Луганської області. На зазначену дату розгляд справи не відбувся.

29 грудня 2020 року Міловським районним судом Луганської області прийнято рішення про відмову у задоволенні її позовних вимог.

Також ОСОБА_1 вказувала, що 06 січня 2021 року нею була подана апеляційна скарга на рішення Міловського районного суду Луганської області.

28 січня 2021 року ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 04 лютого 2021 року.

16 лютого 2021 року постановою Першого апеляційного адміністративного суду її апеляційну скаргу було задоволено, рішення Міловського районного суду Луганської області від 29 грудня 2020 року скасовано, дії посадової особи, яка склала постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності, визнано протиправними та саму постанову скасовано, а справу закрито.

З огляду на викладене, позивачка вважала, що відповідачем їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в приниженні її через незаконне звинувачення в скоєнні адміністративного правопорушення, незаконного притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1 700 грн, чим було порушено нормальний спосіб життя, оскільки вона була змушена докладати додаткові зусилля для захисту своїх порушених прав, збирати докази, звертатися за правовою допомогою, робити додаткові зусилля для пошуку коштів щоб сплатити двічі судовий збір за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги, їздити на судові засідання, які ще й декілька разів переносилися, постійно переживати за результати розгляду її позовної заяви, а потім і апеляційної скарги.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просила суд стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_4 моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного притягнення її до адміністративної відповідальності, у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 14 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з держави через Державну казначейську службу України в Луганській області за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Не погодившись з таким рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди заподіяної особі незаконними рішеннями органу державної влади відмовити повністю.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно копії паспорта позивача вона є громадянкою України (а.с.4).

Згідно довідки від 23 травня 2019 року №919-, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради, позивач є внутрішньо переміщеною особою (а.с.5).

Згідно копії постанови про накладання адміністративного стягнення №134232 від 04 листопада 2020 року на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 1 700 грн в.о. начальника ВІПС (типА) ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 капітаном ОСОБА_2 (а.с.6).

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 29 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо скасування постанови про адміністративне стягнення від 04 листопада 2020 року про притягнення її до адміністративної відповідальності, накладання штрафу у сумі 1 700 грн та закриття провадження по справі - відмовлено (а.с.7-8).

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року рішення Міловського районного суду Луганської області - скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Постанову про накладання на останню адміністративного стягнення у сумі 1 700 грн визнано протиправною та скасовано, а провадження у справі - закрито (а.с.9-11).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вважав доведеним позивачкою факт наявності моральної шкоди, що завдана їй провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні честі та гідності, моральних переживаннях та фізичних стражданнях, а також порушенні нормальних життєвих стосунків. При цьому, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди та з врахуванням вимог розумності і справедливості, вважав необхідним зменшити розмір заявленої позивачем моральної шкоди, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.33 Закону україни «Про Державну прикордонну службу України» військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України самостійно приймають рішення в межах своїх повноважень, керуючись Конституцією і законами України, іншими нормативно-правовими актами та наказами прямих начальників. Наказ, який є явно злочинним, виконанню не підлягає. Посадові особи, які віддали такий наказ, несуть відповідальність і відшкодовують заподіяну внаслідок його виконання шкоду згідно із законом. За протиправні дії чи бездіяльність військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України несуть відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України, які виконують свої обов`язки відповідно до наданих цим Законом повноважень, не несуть відповідальності за заподіяну не з їх вини іншим особам майнову шкоду. Така шкода у разі недоведення вини цих осіб компенсується відповідно до законів за рахунок Державного бюджету України.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу,

що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України від 01 грудня 1994 року №266/94 ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру

у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року

у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих

і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Водночас, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи,

але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

В своїй скарзі апелянт вказує, зокрема, на те, що відповідно до змісту позовної заяви позивач посилалася лише на її участь у судових засіданнях щодо оскарження постанови про адміністративне правопорушення №134232 від 04 листопада 2020 року відносно неї за ч.1 ст.204-2 КупАП, видаючи це за обставини, які порушили нормальний спосіб її життя, тоді як розмір шкоди жодним чином не підтверджений та не підтверджується будь-якими доказами.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

У справі, яка переглядається, установлено, що внаслідок необґрунтованого накладання адміністративного стягнення позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої вона набула у зв`язку з ухваленням щодо неї постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року, відповідно до змісту якої рішення Міловського районного суду Луганської області - скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та останову про накладання на останню адміністративного стягнення у сумі 1 700 грн визнано протиправною та скасовано, а провадження у справі - закрито (а.с.9-11).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає доводи скаржника про те, що позивачем не доведено та не надано доказів погіршення фізичного та психологічного стану, як це передбачено ст.23 ЦК України, такими, що не заслуговують на увагу.

Отже, задовольняючи позов частково, районний суд правильно виходив з доведеності факту завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку з незаконним накладенням адміністративного стягнення, оскільки сам факт притягнення особи до відповідальності за адміністративне правопорушення, вчинення якого не було доведено, є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди.

Разом з тим, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до адміністративної відповідальності на позивача, глибину переживань у зв`язку з притягненням до такої відповідальності, змін у житті, а також засади розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, суд правильно стягнув компенсацію моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, адже відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Між тим, зазначення районним судом у резолютивній частині рішення відомостей про вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим, з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року

у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №495/6187/16 (провадження №61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі №201/9398/20 (провадження №61-11520св21).

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державного бюджету України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, зважаючи на необхідність врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17 (провадження №61-8102св21), від 26 січня 2022 року у справі №953/6561/20 (провадження №61-922св21) та від 07 вересня 2022 року у справі №711/4624/21 (провадження №61-5128св22), колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням другого абзацу резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди».

Водночас, в іншій частині рішення районного суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу, доводи якої зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, - без задоволення.

Разом з тим, оскільки оскаржуване у цій справі судове рішення змінено в частині формулювання резолютивної частини, зокрема, шляхом уточнення порядку, за яким стягується моральна шкода, проте розмір стягнутої моральної шкоди на користь позивача залишився незмінним, тобто, фактично не відбулось задоволення вимог заявника апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для розподілу судових витрат, у тому числі понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) - залишити без задоволення.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 14 вересня 2021 року - змінити та викласти другий абзац резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 5 000 (п`ять тисяч) грн на відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова