Справа №760/5593/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Оксюти Т.Г.,

при секретарі - Горупа В.В.,

за участю представника позивачів ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості №000 від 05.05.2017 року, що укладений між ОСОБА_2 , що діяв в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності та ОСОБА_6 .

Витребувати у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 реєстраційний номер об`єкта нерухомості №000.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості №000.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 08.02.1975 року по 24.12.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу позивачі набули спільне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.1996 року. Право власності на вказану квартиру було оформлено на позивача ОСОБА_2 .

У 2016 році у позивача ОСОБА_2 діагностували онкологічне захворювання неходжинську лімфому ЦНС (головного мозку), що підтверджується копією медичної довідки.

Після діагностування вказаного захворювання позивач ОСОБА_2 оформив на свого позашлюбного сина ОСОБА_2 довіреність з правом розпоряджатись належним йому майном, який на підставі даної довіреності здійснив відчуження спільної квартири АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_6 , яка перебувала з позивачем ОСОБА_2 в позашлюбних відносинах.

Зазначили, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 достеменно знали про те, що на момент вчинення оспорюваного правочину, спірна квартира мала статус об`єкта спільної сумісної власності, але скориставшись хворобливим, безпорадним станом позивача ОСОБА_2 , який не усвідомлював значення своїх дій, здійснили відчуження належної позивачам квартири.

Оскаржуваний правочин містить ознаки договору, вчиненого за зловмисною домовленістю представника співвласника майна та іншої сторони, оскільки у встановленому законом порядку за продаж квартири на рахунок власника грошові кошти не надходили.

З цих підстав позивач ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві з заявою про вчинення відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_2 злочину, передбаченого ст. 189 КК України. На підставі вказаної заяви були внесені відомості до ЄРДР за №0014440.

Також, ОСОБА_4 своєї згоди на відчуження квартири, належній їй на праві спільної сумісної власності не надавала.

Вважають, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості №000 від 05.05.2017 року, що укладений між ОСОБА_2 , що діяв в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності та ОСОБА_6 має бути визнаний недійсним, а сторони повинні бути повернуті у попереднє становище.

На підставі викладеного, просили позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Букіною О.М. від 08.04.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження та справу призначено до розгляду в підготовче засідання.

05.07.2019 року від представника позивачів надійшло клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.07.2019 року клопотання представника позивачів про забезпечення позову задоволено.

23.07.2019 року від позивачів надійшла заява про збільшення позовних вимог.

25.07.2019 року від представника позивачі надійшло клопотання про витребування доказів.

19.08.2019 року від представника відповідача ОСОБА_6 надійшла заява про виклик свідків.

19.08.2019 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що фактично шлюбні відносини між позивачами були припинені з середини 80-років, коли у позивача ОСОБА_2 почалися стосунки з ОСОБА_6 , з якою з 1992 року вони разом проживали, а з 05.12.1998 року офіційно перебували у зареєстрованому шлюбі та мають спільного сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, шлюбу був розірваний між позивачами лише у 1996 році.

Позивач ОСОБА_2 з 1992 року проживав разом з відповідачем ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у квартирі яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які на той час проживали разом, спільно вирішили придбати квартиру АДРЕСА_1 .

23.12.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

У 2016 році у позивача ОСОБА_2 діагностували онкологічне захворювання.

Оскільки у позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_2 були гарні відносини, як батька та сина, вони спілкувалися та допомагали один одному, а син завжди допомагав батьку у лікуванні та інших матеріальних потребах, 03.10.2016 року позивач ОСОБА_2 уповноважив довіреністю посвідченою приватним нотаріусом КМНО Клітко В.В. 03.10.2016 року ОСОБА_2 управляти та розпоряджатися всім його майном в тому числі рухомим і нерухомим, зокрема і квартирою АДРЕСА_1 .

05.05.2017 року між ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_2 на підставі вищевказаної довіреності. Та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

02.02.2018 року позивач ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу КМНО Лукасевич О.О. заяву в якій стверджував та визнавав, що договір купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року укладений з його відома та в його інтересах та інтересах сім`ї.

Також в даній заяві вказано, що розрахунок по даному договору купівлі-продажу квартири проведений ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не має претензій будь-якого характеру до укладеного договору купівлі-продажу від 05.05.2017 року.

03.08.2018 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

29.03.2018 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва шлюб між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано. Однак, після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 підтримував позивача ОСОБА_2 переказував кошти на його рахунок.

Отже, твердження позивачів викладені у позовній заяві не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначив, що зі спливом 22 років, а саме після розірвання шлюбу між позивачами, ОСОБА_4 намагається з порушенням строку позовної давності визнати спірне майно спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 , визнати правочин недійсним та витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Таким чином, на думку представника відповідача ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_2 при уповноваженні свого сина ОСОБА_2 довіреністю від 03.10.2016 року на відчуження спірної квартири та при укладенні договору купівлі-продажу від 05.05.2017 року перебував при ясній пам`яті та доброму розумі, повністю усвідомлював значення своїх дій, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

19.08.2019 року від представника відповідача ОСОБА_6 надйшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що ОСОБА_4 після розлучення з ОСОБА_2 та під час шлюбу з останнім, знала про стусинка позивача ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_6 з якою 1998 року ОСОБА_2 перебував у шлюбі та про існування їх спільного сина - відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . І вже тоді знала та повинна була знати про можливість порушення свого права на поділ майна подружжя, що належить їм начебто на праві спільної сумісної власності.

Вважає, що позивачами було пропущено строк позовної давності щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Щодо твердження позивачів про ненадходження грошових коштів за продаж квартири АДРЕСА_1 на банківський рахунок ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_2 у своїй нотаріально посвідченій заяві від 02.08.2018 року зазначив, що не має претензій будь-якого характеру до укладеного договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року посвідченого за реєстровим №392 та проведеному по ньому розрахунку.

Щодо не усвідомлення значення своїх дій ОСОБА_2 зазначив, що у вищевказаній заяві ОСОБА_2 також зазначив, що він перебував при ясній пам`яті та доброму розумі, повністю усвідомлював значення своїх дій.

З урахуванням викладеного, просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 16.09.2019 року представниками позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_2 заявлено клопотання про витребування доказів.

У задоволенні вказаного клопотання судом відмовлено.

У судовому засіданні 16.09.2019 року представником позивача ОСОБА_2 заявлено клопотання про зміну підстав позову та про продовження терміну для подачі відповіді на відзив.

Судом прийнято заяву про збільшення позовних вимог та відмовлено у задоволенні клопотання про надання строку для підготовки відповіді на відзив.

У судовому засіданні 16.09.2019 року представником відповідача ОСОБА_6 заявлено клопотання про виклик свідків

Судом задоволено клопотання про виклик свідків.

У судовому засіданні 16.09.2019 року представником позивача ОСОБА_2 заявлено клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Судом вказане клопотання задоволено.

07.10.2019 року від представника відповідача ОСОБА_6 надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 22.11.2019 року судом клопотання про долучення доказів у справі задоволено.

У судовому засіданні 22.11.2019 року представником відповідачів заявлено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, про витребування оригіналу висновку експертизи, , копії матеріалів на підставі яких була проведена експертиза, про витребування копії довіреності, про витребування копії заяви, про долучення до матеріалів справи копії акту огляду квартири, про доручення копії довіреності та про виклик свідків.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.11.2019 року у задоволенні клопотання про призначення у справі судово-психіатричної експертизи відмовлено.

У судовому засіданні 22.11.2019 року судом відмовлено у задоволенні клопотання про виклик експерта, про витребування матеріалів кп, про витребування копії довіреності.

У судовому засіданні 22.11.2019 року судом задоволено клопотання про виклик свідків, про витребування доказів у приватного нотаріуса КМНО Палажченко Н.М.

07.09.2020 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_2 до залучення правонаступників.

01.10.2020 року від представника позивача ОСОБА_4 надійшло аналогічне клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.10.2020 року провадження у справі зупинено.

02.02.2021 року від представника позивача ОСОБА_4 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та залучення до участі у справі правонаступників.

18.01.2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та витребування доказів.

09.06.2021 року від Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №865/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.06.2021 року у справі поновлено провадження

22.10.2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.11.2021 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про залучення правонаступників померлого позивача ОСОБА_2 відмовлено.

Провадження в частині в частині заявлених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності закрито.

Постановою Київського апеляційного суду від 01.08.2022 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 09.11.2021 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.08.2022 року задоволено заяву про самовідвід судді Букіної О.М.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2022 року головуючим у справі визначено суддю Оксюту Т.Г.

У судовому засіданні 04.10.2022 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_4 про залучення у справі правонаступників ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У судовому засіданні 21.11.2022 року задоволено клопотання представника позивачів про долучення доказів у справі.

Від представника відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні надійшло клопотання про визнання явки позивача ОСОБА_4 обов`язковою.

У судовому засіданні 21.11.2022 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про визнання явки позивача ОСОБА_4 обов`язковою.

У судовому засіданні 21.11.2022 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про виклик свідків.

Судом задоволено клопотання про виклик свідків.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.11.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду.

У судовому засіданні 18.01.2023 року були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про допит свідків.

У судовому засіданні 08.02.2023 року були допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

В судовому засіданні 14.02.2023 року представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзивах.

Вислухавши думку учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 08.02.1975 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданим Палацом одружень «Жовтневий» серії НОМЕР_1 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м. Києва.

У період шлюбу ОСОБА_16 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.1996 року, ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Право власності було оформлено на ОСОБА_2

05.12.1998 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_6 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , видане Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 09.06.2017 року (повторно).

При цьому встановлено, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_17 (після укладення шлюбу у 1998 році ОСОБА_6 ) був спільний син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто народжений у період шлюбу ОСОБА_2 з позивачем ОСОБА_4 .

03.10.2016 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Клітко В.В., на право управління та розпоряджання, без права дарування, всім своїм майном, в тому числі рухомим і нерухомим, в цілому чи в будь-якій частці.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).

Відповідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

05.05.2017 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в інтересах якого діяв ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Клітко В.В. 03.10.2016 року та відповідачем ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лукасевич Л.М. 05.05.2017 року.

В подальшому, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , подарував відповідачу ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до п. 2.4 договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року, продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 1050616,00 грн. та відсутність по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Згідно вимог частин 1, 2, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За нормою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 звернулись ОСОБА_5 (донька ОСОБА_2 від шлюбу з позивачем ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 (донька ОСОБА_2 від шлюбу з позивачем ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 (син ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_6 ).

Від ОСОБА_18 (батько ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) надійшла заява про відмову від прийняття спадщини.

Вказане підтверджується копією матеріалів спадкової справи №865/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , заведеною Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою.

Отже, в судовому засіданні в якості правонаступників ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , було залучено ОСОБА_19 , ОСОБА_2 .

Правила статті 225 ЦК України, на яких ґрунтуються позовні вимоги, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Позов подавався ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у лютому 2019 року, які в обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 скористались хворобливим, безпорадним станом внаслідок хвороби ОСОБА_2 та здійснили відчуження квартири на підставі довіреності від 03.10.2016 року.

Також зазначили, що укладаючи договір купівлі-продажу від 05.05.2017 року, ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не повідомили нотаріуса про те, що кошти за квартиру не будуть отримуватись ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Навпаки, в п. 2.4 договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року, зазначили продавець своїм підписом під цим договором підтверджував факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 1050616,00 грн. та відсутність по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Тобто відчуження майна мало відбуватись за умови отримання коштів. Ціною договору купівлі-продажу визначено грошову суму в розмірі 1050616,00 грн. Відповідач ОСОБА_2 діяв свідомо, всупереч інтересам довірителя, та бажав настання таких наслідків, а ОСОБА_6 , діяла свідомо за домовленістю зі своїм сином, і несплата коштів за квартиру була несприятливим наслідком для довірителя.

Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_2 , який діяв за довіреністю від імені батька ОСОБА_2 з іншою особою, його матір`ю ОСОБА_6 , при укладенні договору купівлі-продажу належної ОСОБА_2 квартири, оскільки про це свідчить те, що договір укладався близьким родичем, а кошти за договором передані не були.

Суд вважає, що вказані твердження знайшли своє підтвердження у судовому засіданні з огляду на наступне.

Встановлено, що згідно виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №116/3 ОСОБА_2 , 1957 р.н., знаходився на стаціонарному лікуванні з 13.01.2017 року по 20.01.2017 року. Анамнез захворювання спостерігається з вересня 2016 року, під час обстеження виявлені утворення лівої лобної частки головного мозку. 07.10.2016 року проведено оперативне втручання пухлини лівої лобної частки.

Основний діагноз захворювання первинна лімфома ЦНС (гістолог.№13143/2016+ІГХ-1532-1538-19.10.16-дифузна великоклітинна лімфома головного мозку.

Супутній діагноз захворювання: стероїдний діабет, стан компенсації. Хронічний холецистит, стан ремісії. Хронічний панкреатит, стан ремісії. Хронічний простатит.

Отже, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 , 1957 р.н., з 2016 року страждав на онкологічне захворювання та після оперативного втручання перебував у стані ремісії.

Встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_2 Солом`янським УП ГУ НП у м. Києві було зареєстровано кримінальне провадження №0014440, з приводу того, що 03.10.2016 року невстановлена особа перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 шляхом обману заволоділа майном ОСОБА_2 завдавши останньому значної матеріальної шкоди.

На підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13.02.2019 року Київським міським центром судово-психіатричної експертизи була проведена судово-психіатрична експертиза.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №241 від 23.04.2019 року, в період часу з 24.09.2016 року по 07.10.2016 року ОСОБА_2 перебував у стані тимчасового порушення психічного стану обумовленого «Органічним ураженням головного мозку (новоутворення), гострим психоорганічним синдромом» і за своїм психічним станом не міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними.

Відповідно вимог ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Оцінивши вказаний вище висновок судової експертизи, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі.

Встановлено, що в провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання довіреності недійсною.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.02.2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання довіреності недійсною закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Аналізуючи матеріали справи та оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 під час підписання довіреності від 03.10.2016 року за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Посилання відповідачів на те, що в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 , яка подана приватному нотаріусу КМНО Лукасевич Л.М. про те, що він стверджував та визнавав, що договір купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року був укладений з його відома та в його інтересах і інтересах його сім`ї, спростовуються висновком судово-психіатричного експерта №241 від 23.04.2019 року складеним Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, а також тим, що він особисто звертався до суду з позовом про визнання довіреності недійсною від 03.10.2016 року та про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року.

Крім того, при розгляді справи судом враховується наступне.

Відповідно до стст.16, 203, 215 ЦК для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до ч.1 ст.232 ЦК правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

У постанові ВС від 29.08.2018 у справі №522/15095/15-ц зроблено висновок щодо застосування ст.232 ЦК та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину.

Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє.

Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Встановлено, що представник (син ОСОБА_2 ), діючи на підставі довіреності від ОСОБА_2 , уклав угоду купівлі-продажу квартири, відповідно до якої продав квартиру своїй матері ОСОБА_6 , яка в подальшому подарувала квартиру своєму сину ОСОБА_2 , який 03.08.2018 року подарував квартиру знову ж таки своїй матері ОСОБА_6 , що свідчить про намір укладення договору купівлі-продажу квартири, у подальшому, в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (сина ОСОБА_2 ).

Спірна квартира була відчужена представником відповідачем ОСОБА_2 саме у той період часу, коли подружні стосунки ОСОБА_2 , 1957 р.н. з дружиною ОСОБА_6 погіршилися, оскільки позовну заяву про розірвання шлюбу подано до суду 12.06.2017 року, тоді як договір купівлі-продажу укладений 05.05.2017 року.

Також встановлено, що до дати ухвалення рішення судом про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , 1957 р.н., відповідач ОСОБА_2 (син ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ) та ОСОБА_6 здійснили укладання двох договорів дарування на користь один одного.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 , 1957 р.н., отримав грошові кошти від продажу спірної квартири, оскільки він зазначений правочин купівлі-продажу не схвалював, про що свідчить подання позовних заяв про визнання довіреності недійсною та про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 182/3593/17.

Надану ОСОБА_2 заяву приватному нотаріусу КМНО Лукасевич Л.М. від 02.02.2018 року суд не приймає до уваги, оскільки є незрозумілим написання даної заяви через сім місяців після укладання оспорюваного договору, а також суд враховує те, що ОСОБА_2 з 2016 року страждав на онкологічне захворювання та як наслідок міг перебувати у стані тимчасового порушення психічного стану обумовленого «Органічним ураженням головного мозку».

Що стосується пояснень допитаних в судовому свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 то суд не приймає їх до уваги, оскільки дані свідки свідчили лише на користь відповідача, не були присутні при укладенні спірного договору купівлі-продажу та надали пояснення з приводу відносин між ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Відповідно норми ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У межах даного спору судом з`ясовується стан здоров`я ОСОБА_2 на дату видачі довіреності на підставі якої був укладений спірний договір купівлі-продажу. Докази щодо користування спірною квартирою, матеріального забезпечення відповідачів не стосуються предмета доказування.

Отже, суд не приймає пояснення свідків до уваги, оскільки їх судження є упередженими і такими, що не розкривають об`єктивної картини справи. Крім того, вони не спростовують висновків суду, щодо вирішення даного спору, а тому суд критично ставиться до даних ними пояснень і бере їх до уваги лише в частині загального опису подій, які передували зверненню до суду.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта №241 від 23.04.2019 року, відповідно до якого в період часу з 24.09.2016 року по 07.10.2016 року ОСОБА_2 перебував у стані тимчасового порушення психічного стану обумовленого «Органічним ураженням головного мозку (новоутворення), гострим психоорганічним синдромом» і за своїм психічним станом не міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними.

Доказів на спростування вказаного висновку відповідачами не надано, що є їх процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 000, укладений 05.05.2017 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від імені якого на підставі довіреності посвідченої Клітко В.В. приватним нотаріусом КМНО 03.10.2016 року за реєстровим №3570, діяв ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М., зареєстрований в реєстрі за №392.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що належним способом захисту прав позивачів буде застосування наслідків недійсності правочину шляхом повернення сторін у попереднє становище, що існувало до укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.05.2017 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від імені якого на підставі довіреності посвідченої Клітко В.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03.10.2016 року за реєстровим №3570, діяв ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М., зареєстрований в реєстрі за №392.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України Ссудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням викладеного стягненню в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 підлягає судовий збір в сумі 768,40 грн. (за вимоги немайнового характеру) та 384,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 202, 203, 207, 215, 229, 237, 245 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 000, укладений 05.05.2017 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від імені якого на підставі довіреності посвідченої Клітко В.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03.10.2016 року за реєстровим №3570, діяв ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М., зареєстрований в реєстрі за №392.

Застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення сторін у попереднє становище, що існувало до укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.05.2017 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від імені якого на підставі довіреності посвідченої Клітко В.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03.10.2016 року за реєстровим №3570, діяв ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М., зареєстрований в реєстрі за №392.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_7 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_8 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІПН НОМЕР_9 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , судовий збір в сумі 768,40 грн. (за вимоги немайнового характеру) та 384,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя