ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2167/23 Справа № 206/4175/21 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Биліна Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Биліни Т.І.,

суддів: Максюти Ж.І., Зайцевої С.А.,

за участю секретаря - Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 та її представника

адвоката Яструба Олександра Петровича,

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарні з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про визнання дій незаконними, протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

15 вересня 2021 року позивач та її представник звернулися до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР, про визнання дій незаконними, протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Остаточні позовні вимоги обґрунтувала тим, що 10 грудня 2017 року проти волі та без згоди її було госпіталізовано до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДМР, де примусово утримували до 13 грудня 2017 року. Без будь-якого обґрунтування необхідності працівниками відповідача було застосовано фізичне обмеження у вигляді фіксації мотузками рук та ніг до ліжка, а також доставляння за допомогою мотузки з приймального відділення, що принизило її честь та гідність.

13 грудня 2017 року рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська, яке набрало законної сили, у задоволенні заяви КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДМР про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до примусового закладу з надання психіатричної допомоги відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що представник психіатричного закладу не підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання ОСОБА_1 . Рішенням було встановлено, що ОСОБА_1 має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, вона не проявляє агресії, а тому відсутні будь-які підстави для її примусової госпіталізації та задоволення заяви.

Примусова госпіталізація 10 грудня 2017 року ОСОБА_1 до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДМР здійснена з порушенням вимог Конституції України, ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я та ЗУ «Про психіатричну допомогу».

10 грудня 2017 року було проведено психіатричний огляд позивачки, поставлено діагноз «хронічний маячний розлад» та прийнято рішення про примусову госпіталізацію. Цими діями відповідачем порушено вимоги ч.7 ст.11 ЗУ «Про психіатричну допомогу», оскільки проведенню психіатричного огляду позивача повинно було передувати направлення лікарем-психіатром до суду за місцем проживання ОСОБА_1 заяви про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку із обґрунтуванням необхідності проведення такого огляду і лише за наявності рішення суду про задоволення такої заяви, лише в такому випадку міг бути проведений психіатричний огляд ОСОБА_1 лікарем-психіатром у примусовому порядку.

Вважає, дії відповідача щодо здійснення її психіатричного огляду, примусова госпіталізації та постановка її на психіатричний облік є необґрунтованими та передчасними. Рішенням та діями відповідача щодо примусової госпіталізації позивача та надання їй психіатричної допомоги поза її бажанням, завдали їй немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті: щоденні думки та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, фіксованість уваги на проблемі отримання відшкодування завданої шкоди, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Позивач пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги та страху за своє життя.

Протягом 4 років із грудня 2017 року позивач не може поновити свої порушені права щодо незаконного позбавлення свободи, поваги на особисте життя і заборону катувань. Її стосунки з оточуючими людьми стали неможливими, вони її уникають та не сприймають, через що вона відчуває образу. Завдану їй відповідачем моральну шкоду позивач оцінює у 100.000,00 грн.

Просить суд визнати дії КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР щодо примусової госпіталізації ОСОБА_1 протиправними і незаконними. Визнати дії КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР щодо примусового огляду стану здоров`я ОСОБА_1 , який відбувся під час примусової госпіталізації 10 грудня 2017 року незаконними. Зобов`язати Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської обласної ради здійснити дії щодо поновлення стану психічного здоров`я, тобто забезпечити презумпцію психологічного здоров`я, видалити прізвище, ім`я та по-батькові ОСОБА_1 із загальних баз та реєстрів психічно хворих осіб, якщо її дані там є. Визнати дії Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської обласної ради щодо розпочатого 10 грудня 2017 року, яке тривало до 13 грудня 2017 року примусового лікування ОСОБА_1 незаконними. Визнати дії КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР щодо безпідставного застосування до ОСОБА_1 засобів фізичного обмеження, мотузок для доставляння з приймального відділення до лікувального відділення, а також прив`язування до ліжка рук і ніг незаконними. Визнати дії КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР щодо незаконної госпіталізації та огляду психічного здоров`я, лікування без згоди ОСОБА_1 , а також безпідставне застосування до неї засобів фізичного обмеження порушенням норм Європейської конвенції з основоположних прав і свобод людини ст. (заборона катувань) ч.1 (є) ст.5 незаконне позбавлення свободи, ст.8 повага до приватного життя. Стягнути з Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської обласної ради на користь ОСОБА_1 за порушення права на психіатричну допомогу, яке відбулося з 10 грудня 2017 року по 13 грудня 2017 року у вигляді незаконної госпіталізації, незаконного примусового огляду стану психічного здоров`я, незаконного без згоди останньої лікування, застосування заходів фізичного обмеження без підстав 100000,00 грн.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.96-105).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 та її представник подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської обласної ради своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційні скарги, не скористався та такого відзиву не подавав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 - частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 грудня 2017 року ОСОБА_1 було доставлено до приймального відділення Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» (Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР) на підставі супровідного листа лікаря КЗ «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ДОР» ОСОБА_3., де вона знаходилась до 13 грудня 2017 року.

Підставою для доставляння ОСОБА_1 до закладу став рапорт сержанта поліції, з якого вбачається, що 10 грудня 2017 року під час несення служби в автопатрулі отримали виклик та приїхали за адресою, де мешкає ОСОБА_1 , яка поводила себе дивно, стукала по стелі шваброю, під час спілкування у неї постійно різко змінювався настрій від спокійного до крику та бігу по квартирі, на місце було викликано психіатричну бригаду швидкої допомоги, так як ОСОБА_1 перебувала в неадекватному стані.

10 грудня 2017 року о 11:50 год. позивач ОСОБА_1 була оглянута лікарем-психіатром Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» ОСОБА_2, який підтвердив наявність психічного розладу у вигляді: контакт несе формальний, багатомовна, збуджена, у бесіді легко афектується, дратується, на зауваження активні реакції протесту, негативізму, висловлює маячні ідеї впливу з боку сусідів, оточуючих, періодично збільшується психомоторне збудження, дратівливість, злобність та встановив діагноз: органічний шизофреноподібний розлад.

З протоколу застосування фізичного обмеження вбачається, що 10 грудня 2017 року у психіатричному відділенні №21 лікарем-психіатром ОСОБА_2, враховуючи психомоторне збудження ОСОБА_1 на час седації, прийнято рішення про застосування до неї фізичного обмеження, а саме м`якої фіксації, застосування якої було припинено 10 грудня 2017 року о 12:35 год.

При обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КЗ «ДКПЛ» ДОР, комісія лікарів виявила, що остання висловлює маячні ідеї відносин, впливу, збитку, поганого стану здоров`я, мислення паралогічне, виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв`язку з чим не може забезпечити свої життєві потреби на рівні її життєдіяльності та підтвердила необхідність госпіталізації до психіатричного закладу відповідно ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

11 грудня 2017 року Комунальне підприємство «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» звернулося до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар без її згоди.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги. Рішення набрало законної сили.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, застосовуючи норми ст.ст.1,3,7,11,14-16,22,25,27,32 Закону України «Про психіатричну допомогу», 15,16 Принципи захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги (затверджених Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року №46/119), Порядок госпіталізації пацієнтів бригадами швидкої медичної допомоги у лікувально-профілактичні установи, затвердженого наказом МОЗ України № 370 від 01 червня 2009 року, ст.ст.15,16,284,1167 ЦК України та висновки, викладені у Постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року (справа №278/1793/16-ц), дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Підставами для відмови в задоволенні позову стало те, що у рішенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року зазначено про відсутність підстав для госпіталізації на момент розгляду справи, однак не констатується той факт, що станом на 10 грудня 2017 року ці підстави були відсутні.

Позивачем належними, достатніми та допустимими доказами не спростовано висновок лікарів-психіатрів про її стан на час поміщення її до психіатричного закладу та щодо потреби примусової госпіталізації в умовах психіатричного стаціонару на підставі супровідного листа лікаря КЗ «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ДОР» ОСОБА_3.

Як наслідок, в силу ст.ст.76-81 ЦПК України, не доведено протиправність дій відповідача, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою, а також вину відповідача у вигляді дій лікарів психіатричного закладу по відношенню до ОСОБА_1 у період з 10 грудня 2017 року по 13 грудня 2017 року.

Проте з вказаними висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів.

Розв`язуючи позовні вимоги ОСОБА_1 колегія суддів відзначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо примусової госпіталізації до психіатричного закладу, примусовий огляд лікарем-психіатром стану здоров`я ОСОБА_1 , примусового лікування у психіатричному закладі в період з 10 грудня 2017 року по 13 грудня 2017 року включно та дії працівників закладу із застосування 10 грудня 2017 року до ОСОБА_1 засобів фізичного обмеження у вигляді м`якого фіксування, що відбулось без її на те згоди належить задовольнити з наступних підстав.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 вже зверталась до суду з позовом, пред`явленим до КЗ "Дніпропетровська міська поліклініка №1" ДМР про визнання дій працівників відповідача з постановки її на психіатричний огляд, що відбулось 16 березня 2017 року після огляду лікарем-психіатром КЗ "Дніпропетровська міська поліклініка №1" ДМР, на який вона своєї згоди не надавала, неправомірним та просила також видалити з медичної документації, реєстрів і баз даних запис про постановку її на такий облік.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, відмовлено у задоволенні її позовних вимог.

10 березня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №201/11896/18 розглянута касаційна скарга ОСОБА_1 на вказані рішення, за наслідками розгляду скарга задоволена, постанова Дніпровського апеляційного суду від 15 липня 2020 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.9-13).

05 жовтня 2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2019 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано неправомірними дії КЗ "Дніпровська міська поліклініка №1" ДМР щодо постановки ОСОБА_1 на психіатричний огляд, яке відбулось 16 березня 2017 року та стягнуто моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду від 19 вересня 2022 року у справі №201/11896/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування КЗ "Дніпровська міська поліклініка №1" ДМР про відшкодування моральної шкоди залишено без змін.

Зазначені встановлені факти, хоча і не є, в розумінні ч.4 ст. 82 ЦПК України, преюдиційними для розгляду цієї справи, однак мають суттєве значення для вирішення позовних вимог ОСОБА_1 щодо її примусової госпіталізації 10 грудня 2017 року до психіатричного закладу, примусовий її огляд лікарем-психіатром, її примусове лікування у психіатричному закладі в період з 10 грудня 2017 року по 13 грудня 2017 року, включно, та дії працівників закладу із застосування 10 грудня 2017 року засобів фізичного обмеження у вигляді м`якого фіксування, що відбулось без її на те згоди.

Так, колегією суддів з наданої позивачем у копії медичної картки стаціонарного хворого №11496/17 встановлено, що ОСОБА_1 з 18 серпня 1995 року страждає на неврологічні порушення, остання дата госпіталізації 12 жовтня 1995 року, кількість госпіталізацій по псих. захворюванням: взагалі - 3, в даній лікарні - 3, в поточному році - 1, отримує пенсію по інвалідності (а.с.17).

З наданої копії довідки ЛКК №12/7, датованої 12 лютого 2021 року (значиться виправлення на травень), вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інвалід ІІІ групи, знаходиться під наглядом лікаря ЗПСМ в КНП "ДЦПМСМ" №8" ДМР, невропатолога КНП "МКЛ №9" ДМР(а.с.14).

10 грудня 2017 року автопатруль №451 під час несення служби отримав виклик з позначкою "Конфлікт" за адресою АДРЕСА_1 , де, прибувши на місце виклику, виявили громадянку ОСОБА_1 , яка поводилась дивно, стукала по стелі шваброю, проводила металевим совком по підлозі та повідомляла, що це ультразвук із шахти таємної лабораторії та що всі сусіди поруч мають ці секретні установки, які паром тиснуть на неї і розривають їй серце. При цьому у ОСОБА_1 різко змінювався настрій від спокійного до несамовитого крику та бігу по всій квартирі, внаслідок чого співробітниками поліції викликано бригаду психіатричної швидкої допомоги у зв`язку із знаходженням ОСОБА_1 у неадекватному стані.

Зазначене узгоджується із рапортом поліцейського роти №4 батальйону №3 УПП в м. Дніпрі сержанта поліції Железняк М.В. (а.с.28).

При цьому колегія суддів відзначає, що співробітники поліції діяли у відповідності до вимог ст. 8 "Про психіатричну допомогу" та розділу 9 Наказу МВС України "Про затвердження Інструкції з організації реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах (підрозділах) Національної поліції України»( чинний на момент подій), їх дії позивачем не оскаржувались.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що їй було повідомлено бригадою медиків швидкої допомоги, у присутності співробітників поліції, що її повезуть у психіатричну лікарню, на що вона сказала, щоб почекали доки вона викличе свою дочку та вони поїдуть разом. До лікарні ОСОБА_1 поїхала на кареті швидкої допомоги в супроводі доньки.

З наведеного вбачається, що жодних насильницьких дій відносно позивачки під час доставляння до лікарні не застосовувалося, що, в свою чергу, спростовує її доводи про відмову їхати у лікарню та про примусове її доставляння.

Позивачка в апеляційній скарзі посилається на диск із записом неправомірних дій відносно неї, переглянувши який колегія суддів встановила, що події, які передували подіям у лікарні, позивачкою не фіксувались. (а.с. 31)

Інших доказів того, що позивачку примусово доправили до психіатричної лікарні матеріалами справи не містять, як наслідок примусовість доправлення ОСОБА_1 до лікарні недоведена.

Необхідність примусової госпіталізації вирішувалась в іншому процесі, що зафіксовано у рішенні Самарського районного суду від 13 грудня 2017 року з відмовою у примусовій її госпіталізації, що, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, приймається колегією суддів, як преюдиційний встановлений та не спростований в цьому процесі відповідачем факт.

Статтею 28 Конституції України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню або покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим або іншим дослідам.

У статті 55 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я є складовою частиною права на охорону здоров`я (пункт «ї» статті 6 Закону України від 19 листопада 1992 року «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Мета проведення психіатричного огляду, суть добровільного звернення за психіатричною допомогою, а також випадки, коли психіатричний огляд може бути проведено без усвідомленої згоди особи або її законного представника, визначено Законом України від 22 лютого 2000 року «Про психіатричну допомогу» (далі - Закон України «Про психіатричну допомогу»).

Так, статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психічного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно (частина третя статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу).

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання особи або за її усвідомленою письмовою згодою.

Вказані норми статей 4, 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» конкретизують положення цього закону про презумпцію психічного здоров`я (стаття 3) і про те, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями (стаття 4), а також статей 3, 8 Конституції України, які визначають принцип верховенства права і обов`язок держави з утвердження і забезпечення прав і свобод людини, та частини другої статті 9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» про те, що обмеження прав громадян у вигляді примусового медичного огляду допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України.

Статтею 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта.

Основами захисту осіб, які страждають на психічні розлади, та покращення психіатричної допомоги, прийнятими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, закріплено принцип добровільності медичного огляду з метою визначення того, чи страждає особа на психічне захворювання: жодна особа не може бути примушена до проходження медичного огляду з метою визначення того, чи страждає вона на психічне захворювання, крім як у відповідності до процедури, передбаченої внутрішнім законодавством держави (Принцип 5).

Європейський Суд з прав людини, практику якого суд застосовує відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово наголошував на тому, що особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (рішення Європейського Суду з прав людини від 23 червня 2016 року у справі «І. Н. проти України», пункт 70; рішення Європейського Суду з прав людини від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів», пункт 39).

Виходячи з положень частини третьої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи (частина четверта статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра (частина п`ята статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Положеннями частини шостої і сьомої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» розрізняються випадки: 1) коли рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно, та 2) коли психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусового порядку лише за рішенням суду.

У випадках, коли відсутні дані, що свідчать про наявність обставин, передбачених абзацами другим та третім частини третьої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», заява повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність проведення такого огляду. У разі встановлення обґрунтованості заяви про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника лікар-психіатр направляє до суду за місцем проживання цієї особи заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку. До заяви додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність проведення такого огляду, та інші матеріали. Психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусового порядку за рішенням суду.

Так, у невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, заява про психіатричний огляд особи може бути усною. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно.

Право фізичної особи оскаржити неправомірні рішення і дії медичних працівників, закладів та органів охорони здоров`я передбачено статтею 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я».

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 15 вересня 2016 року № 970 затверджено форму первинної облікової документації № 003-7/о «;Усвідомлена згода особи на проведення психіатричного огляду» та інструкцію щодо її заповнення. Форма № 003-7/о заповнюється особою, яка звернулась до закладу охорони здоров`я та дає згоду на проведення їй психіатричного огляду. Це відбувається у присутності лікаря цього закладу охорони здоров`я. Особа власноруч зазначає свої прізвище, ім`я, по батькові; лікар доводить інформацію щодо плану діагностики, надає в доступній формі інформацію про права пацієнта та обов`язки лікаря.

Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 15 вересня 2016 року № 970 набрав чинності 22 листопада 2016 року.

Колегією суддів з оригіналу медичної картки стаціонарного хворого №11496/17 встановлена відсутність такої згоди ОСОБА_1 , яка є обов`язковою з набранням чинності вищенаведених Наказів МОЗ України, а обставин, які б підтверджували невідкладний випадок у зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_1 не доведено відповідачем.

Колегією суддів, враховуючи наведені норми матеріального права, встановлено, що направлення лікаря-психіатра КЗ "Дніпровська міська поліклініка №1" ДМР, виданого 16 березня 2017 року на психіатричний огляд ОСОБА_1 , що стало підставою як поставлення її на психіатричний облік 16 березня 2017 року, що остання оскаржила в суді з остаточним визнанням неправомірності таких дій КЗ "Дніпровська міська поліклініка №1" ДМР, так і примусової госпіталізації, що оскаржується у цій справі, не відповідає вимогам ст. 11 "Про психіатричну допомогу", оскільки письмової заяви від ОСОБА_1 про психіатричний огляд її в психіатричній лікарні не надходило, а підстав для примусового огляду, як то, рішення суду, ухваленого за заявою її лікаря-психіатра про такий примусовий огляд не виносилось, оскільки на виконання вимог частини сьомої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» проведенню психіатричного огляду позивача повинно було передувати направлення лікарем-психіатром до суду за місцем проживання ОСОБА_1 заяви про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку, із обґрунтуванням необхідності проведення такого огляду, і лише за наявності рішення суду про задоволення такої заяви психіатричний огляд ОСОБА_1 міг бути проведений лікарем-психіатром у примусового порядку, що є підставою для того, щоб вважати проведений 10 грудня 2017 року примусовий психіатричний огляд ОСОБА_1 та її лікування в період з 10 грудня 2017 року по 13 грудня 2017 року включно неправомірними та що також є підставою вважати дії відповідача неправомірними щодо примусової госпіталізації ОСОБА_1 10 грудня 2017 року, її примусовий огляд лікарем-псхіатром зі встановлення її психічного стану здоров`я разом з встановленням їй певного діагнозу.

Разом з цим, колегією суддів з оригіналу медичної картки стаціонарного хворого №11496/17 встановлено, що до ОСОБА_1 10 грудня 2017 року застосовувались фізичні обмеження м`якою фіксацією з 12.15 год. до 12.35 год. того ж дня, що узгоджується з протоколом застосування фізичного обмеження та (або) ізоляції при наданні психіатричної допомоги особам, які страждають на психічні розлади від 10 грудня 2017 року, який складений за формою №066-2/о, з обґрунтуванням такої необхідності, зокрема, психомоторне збудження на час седації.

У відповідності до Правил застосування фізичного обмеження та (або) ізоляції при наданні психіатричної допомоги особам, які страждають на психічні розлади, застверджених Наказом МОЗ України 24 березня 2016 року за №240, які встановлюють порядок застосування фізичного обмеження та (або) ізоляції при наданні психіатричної допомоги особам, які страждають на психічні розлади, відзначено, що фізичне обмеження та (або) ізоляція застосовуються при наданні стаціонарної медичної допомоги в державних та комунальних психіатричних закладах охорони здоров`я.

Фізичне обмеження (фіксація) та (або) ізоляція при наданні психіатричної допомоги особам, які страждають на психічні розлади, є методами попередження небезпечних дій особи.

Строк разового застосування фізичного обмеження не може перевищувати чотири години. Для його продовження, але не більше ніж до восьми годин, необхідно нове призначення комісією лікарів-психіатрів. Кожні тридцять хвилин лікар-психіатр оцінює зміни у стані пацієнта, що фіксується в формі № 003/о. У разі негативних змін у фізичному стані особи застосування фізичного обмеження негайно припиняється.

З медичної документації та запису на диску, здійсненого донькою позивачки вбачається, що 10 грудня 2017 року до ОСОБА_1 дійсно було застосовано м`яку фіксацію за допомогою ременів, накладених на передпліччя, однак належить відзначити, що тривалість такої фіксації не перевищувала встановлені зазначеним вище Порядком межі, що також не заперечувала і позивач.

Однак належить відзначити, що, оскільки примусова госпіталізація разом з примусовим оглядом у психіатричній лікарні ОСОБА_1 провели всупереч встановлених наведеними вище нормами Закону України "Про психіатричну допомогу", то і застосування будь-якої фіксації, передбаченої цим Порядком, в цьому випадку виключається, з чого колегія суддів приходить до висновку про неправомірність вжиття таких фізичних обмежень до ОСОБА_1 .

Доводи апелянта, що до неї застосовувались прив`язування рук та ніг до ліжка приймального відділення та у лікувальному відділенні не знайшло свого підтвердження, оскільки доказів, в розумінні ст.сь.76-81 ЦПК України, апелянтом не надавалось, а з відеозапису зробленому у приймальному відділенні лікарні, також зазначених обставин не встановлено.

Щодо ж стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання видалити її прізвище, ім`я та по - батькові із загальних баз та реєстрів психічно хворих осіб, якщо її дані там є, а також відновити їй презумпцію психічного здоров`я, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 32 ЗУ «Про психіатричну допомогу» рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або безпосередньо до суду.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року (провадження № 6-2227цс16) зазначено, що «положеннями статті 32 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачено, що до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або до суду можуть бути оскаржені саме рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги. Юридичним актом, який може бути оскарженим у судовому порядку, є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий у межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб`єктів. Медична документація таким критеріям не відповідає».

Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Поняття приватного життя включає фізичну та психологічну цілісність людини. Психічне здоров`я є важливою частиною приватного життя.

У пункті 82 рішення у справі «Федоров та Федорова проти України» від 01 липня 2011 року (заява № 39229/03) Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що огляд заявника психіатром лікарні і визначення діагнозу щодо психічного розладу було втручанням у його приватне життя.

Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України (стаття 3 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Отже, за системним аналізом положень ст. 16 ЦК України та ст. ст.3,32 ЗУ «Про психіатричну допомогу» особа або її представник може оскаржити лише рішення, дії та бездіяльність осіб, які порушили її права на психіатричну допомогу. Інших способів захисту права законодавством не передбачено, як і не передбачає ст.3 Закону України "Про психіатричну допомогу" поновлення презумпції психічного здоров`я особи, оскільки кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки його наявність не буде встановлено в порядку передбачену законом.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 21 липня 2021 року у справі № 754/10803/19 провадження № 61-10153св21.

Керуючись вказаними нормами права, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині видалити її прізвище, ім`я та по-батькові із загальних баз та реєстрів психічно хворих осіб, якщо її дані там є, а також відновити їй презумпцію психічного здоров`я не підлягають задоволенню, оскільки не є належним способом захисту.

Розв`язуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування колегією суддів враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти) від 12 липня 2007 року).

ЄСПЛ у справі «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу)» від 29 березня 2001 року використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу), «Caloc v. France» (Калок проти Франції) та «Niedbala v. Poland» (Недбала проти Польщі) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Установивши, що внаслідок неправомірних дій Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарні з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради з примусової госпіталізації, примусового психіатричного огляду, примусового проведення триденного лікування та застосування до неї фізичного обмеження у вигляді м`якої фіксації, позивачу було заподіяно моральної шкоди, яка полягає у психологічних стражданнях, душевних хвилюваннях, необхідності докладання додаткових зусиль, пов`язаних із відновленням становища, колегія суддів враховує принципи законності, об`єктивності, розумності та справедливості.

Розмір моральної шкоди повинен бути не менший, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди та справедливої сатісфакції, враховуючи ще і те, що відповідач є неприбутковою, бюджетною організацією, а тому стягнення з нього моральної шкоди у більшому розмірі, ніж достатньому для позивача, буде становити для відповідача надмірний тягар.

Врахувавши вказані норми права, а також керуючись принципом розумності та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарні з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного стану від 19 вересня 2022 року у справі №201/11896/18.

Розмір вказаної суми обумовлено ще й тим, що позивачка потрапила до психіатричної лікарні у супроводі доньки і з відеоролику, наданого позивачкою, не вбачається, що донька заперечувала проти госпіталізації своєї матері. Більше того з пояснень представника відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції було встановлено, що донька відмовилася забирати матір з лікарні, так як не хотіла, щоб сусіди бачили її в такому стані.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2022 року постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представника адвоката Яструба Олександра Петровича - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2022 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарні з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про визнання дій незаконними, протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати дії Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарні з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради щодо примусового огляду стану здоров`я ОСОБА_1 , який відбувся 10 грудня 2017 року, дії з примусового лікування ОСОБА_1 , розпочатого 10 грудня 2017 року, яке тривало до 13 грудня 2017 року та дії із застосування 10 грудня 2017 року до ОСОБА_1 засобів фізичного обмеження у вигляді м`якого фіксування, що відбулось без згоди ОСОБА_1 - незаконним.

Стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарні з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В іншій частині вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: Ж.І.Максюта

С.А.Зайцева