Дата документу 21.02.2023 Справа № 333/3529/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 333/3529/19 Головуючий у 1 інстанції: Круглікова А.В.
№ 22-ц/807/555/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Маловічко С.В.

Полякова О.З.

секретар: Ільїна Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним, встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виділення 1/2 частки з майна шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації в сумі 200 000 грн. та припинення права власності позивача на майно,

ВСТАНОВИВ

В червні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., про визнання договору дарування недійсним, встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири, посилаючись на те, що у період з 1994 року по травень 2018 року вона та відповідач ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати.

Від першого шлюбу ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_3 , яка є також відповідачем по справі.

У 2000 році вона та відповідач ОСОБА_1 переїхали в квартиру батьків останнього, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У період спільного проживання ОСОБА_1 набув зазначену квартиру у власність шляхом її приватизації. В 2007 році відповідач ОСОБА_1 взяв кредит під заставу зазначеної вище квартири, який вони сплатили за спільні кошти.

У 2013-2014 роках після сплати кредиту вони почали робити ремонт у спільній квартирі, який триває на даний час.

З травня 2018 року стосунки між ними погіршились, відповідач ОСОБА_1 перестав з`являтись у квартирі, останній 3-4 роки не приймає участі в утриманні спірної квартири, не виділяє кошти на ремонт та сплату комунальних послуг.

Зазначає, що вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому підлягає встановленню факт її спільного проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю у період з 1994 року по травень 2018 року.

Крім того, зазначає, що 23.05.2019 року їй стало відомо про те, що 15.05.2018 року між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування спірної квартири. Вказує, що відповідач ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ніколи не проживала, в тому числі в період з 18.05.2018 року по 23.05.2019 року.

Акцентує, що вона продовжувала мешкати за вказаною вище адресою, робити ремонт та сплачувати комунальні послуги.

Вважає, що відповідач ОСОБА_1 не мав права одноосібно розпоряджатись вказаним домоволодінням, оскільки житло набуте останнім за час спільного проживання однією сім`єю з нею, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недійсним договір дарування від 15.05.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який був посвідчений Масловець Л.С. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, реєстровий номер 873, щодо квартири АДРЕСА_2 ; установити факт її спільного проживання з відповідачем ОСОБА_1 однією сім`єю у період з 1994 року по травень 2018 року (включно); визнати квартиру АДРЕСА_2 , об`єктом права спільної сумісної власності, набутого нею та ОСОБА_1 за час проживання однією сім`єю без перебування в шлюбі; у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутою ними за час проживання однією сім`єю без перебування в шлюбі, визнати за нею право спільної сумісної власності на 1/2 частини вказаної квартири та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про виділення 1/2 частки з майна шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації в сумі 200 000 грн. та припинення права власності позивача на майно, який обґрунтовує тим, що під час спільного проживання з ОСОБА_2 для торгівельного бізнесу, який вони розпочали за кредитні кошти, а також для потреб сім`ї, було придбано транспортний засіб «Ford Transit», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрували на ім`я ОСОБА_2 .

Після припинення шлюбних та сімейних відносин зазначений автомобіль та документи на нього перебувають у володінні та користуванні ОСОБА_2 .

Вказує, що вартість автомобіля приблизно складає 400 000 грн.

Зазначає, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін. Проте, зазначений транспортний засіб є неподільною річчю і спільне користування ним неможливе сторонніми між собою особами.

З цих підстав, просив суд виділити належну йому 1/2 частину транспортного засобу «Ford Transit», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного автомобіля в сумі 200 000 грн., припинити право власності ОСОБА_1 на автомобіль «Ford Transit», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , після отримання ним грошової компенсації у розмірі 200 000 грн.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2019 року судом прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до спільного розгляду з первісною позовною заявою ОСОБА_2 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2021 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю у період з 01.01.2004 року по травень 2018 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 75,5 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м., об`єктом права спільної сумісної власності, набутого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,5 кв. м., житловою площею 36,5 кв.м.

Визнано недійсним договір дарування від 15.05.2018 року нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., зареєстрований в реєстрі за №873.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 397 грн. 79 коп. судового збору та 4 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 397 грн. 79 коп. судового збору та 4 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки наданих сторонами доказів, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. При ухваленні рішення суд вийшов за межі заявлених позовних вимог зазначивши інші підстави задоволення позовних вимог. Судом порушені приписи ст. 57,61 СК України, та порушено положення ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Висновки суду щодо відмови у задоволені зустрічного позову необґрунтовані. Просить скасувати рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 та ухвали в цій частині нове рішення про залишення цих позовних вимог без задоволення, та задовольнити його позовні вимоги за зустрічним позовом.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з актом прийомки індивідуального будинку (а.с. 13), затвердженого розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації «Про оформлення права власності на житлову прибудову та сіні, що знаходиться в АДРЕСА_1 » від 29.12.2005 року №2778р (а.с. 12), прийнято в експлуатацію житлову прибудову літ. А1, житловою площею 12,2 кв.м. по АДРЕСА_1 та визначено оформити право власності місцевій раді на житлову прибудову літ А1, житловою площею 12,2 кв.м., сіни літ. А3 площею в цілому 1,9 кв.м. та сіни літера А2 площею в цілому 10,2 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Відтак позивач безпідставно посилається на те, що в період спільного проживання була поліпшена власність відповідача, позаяк на час здійснення реконструкції та добудов будівля перебувала у власності місцевої ради.

Інші поліпшення ( заміна вікон тощо), які були здійснені після приватизації,не створили будь-яких суттєвих змін у вартості та збільшенні площі квартири, які потягли б набуття право власності позивачкою на частину квартири.

Жодних доказів на підтвердження факту поліпшення житла до стану, який надає право на виділ позивачці частки у спільному майні не надано. Посилання представника позивача на те, що сторонами купувалася побутова техніка, що нібито збільшило вартість квартири, взагалі не ґрунтуються на законі.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08.02.2006 р. № НОМЕР_2 , квартира загальною площею 75,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 11).

Факт реєстрації права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , станом на 23.02.2006 р., підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.02.2006 року №9928356 (а.с. 11).

Суд першої інстанції виходив з того, що частиною 3 ст. 368 ЦК України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а відтак з урахуванням положень ст. ст. 60 СК України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин), зробив висновок, що квартири після приватизації набула статусу спільного майна подружжя.

На підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідач приватизував квартиру, яка перебувала у його користуванні тривалий час та внаслідок цього вона стала особистою приватною власністю останнього.

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації».

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Водночас частину першу статті 57 СК України доповнено пунктами 4, 5 такого змісту: «4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; «5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України».

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого державного майна змінювався.

Лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду визнавалось спільною сумісною власністю подружжя.

До 08 лютого 2001 року та після 12 червня 2012 року таке майно належало до особистої приватної власності чоловіка або дружини, який (яка) використали своє право на приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц (провадження № 61-15939св19), від 07 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц (провадження № 61-40136св18), на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Відтак жодних підстав для того, щоб вважати спірну квартиру спільною власністю сторін судова колегія не вбачає.

Тим більше, позивач не посилалася на те,що вона мала намір також приватизувати спірну квартиру та взагалі не надала доказів що на той час вона мала невикористане право на приватизацію та не приймала участь у приватизації інших квартир.

Щодо правомірності укладення відповідачем договору дарування, судова колегія виходть з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України).

Як встановлено судом, 15.05.2018 р. між ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 (Обдаровувана) укладено договір дарування, за умовами якого (п. 1 договору) Дарувальник передав безоплатно у власність Обдаровуваної, а Обдаровувана прийняла у власність, як подарунок від ОСОБА_5 , квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 75,5 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м.

Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. та зареєстровано в реєстрі за № 873.

Виходячи з положень ст. 3,6, 626 ЦК України, а також презумпції правомірності правочину, жодних підстав для визнання недійсним договору дарування судова колегія не вбачає.

Щодо вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення 1/2 частки із майна автомобіля Ford Transit, д.р.н. НОМЕР_1 , зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 , що перебуває у спільній сумісній власності шляхом стягнення з відповідача за зустрічним позовом грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного автомобіля в сумі 200 000 грн. та припинення права власності ОСОБА_1 на вказаний автомобіль після отримання ним грошової компенсації, суд першої інстанції виходив з того, що такий позов є безпідставним.

Як встановлено судом з листу регіонального сервісного центру МВС України в Запорізькій області від 30.10.2019 р. № 31/8-5241, 16.01.2015 р. на підставі довідки-рахунку ТОВ «Автохауз-2011» серії ВІА № 898889 від 16.01.2015 р. за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль Ford Transit, д.р.н. НОМЕР_1 , та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 16.01.2015 р.

Також, з наведеного вище листу вбачається, що 29.05.2019 р. вказаний транспортний засіб було перереєстровано на іншу особу на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 29.05.2019 р. № 2341/2019/1489259 укладеного в ТСЦ МВС № 2341.

Судом першої інстанції було встановлено, що станом на час розгляду цієї справи в суді спірний транспортний засіб «Ford Transit», вже не зареєстрований за ОСОБА_2 та належить іншій особі, яка не є стороною у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні, що особа, яка є новим власником транспортного засобу, не залучена до участі у справі, крім того, позивач за зустрічним позовом не надав доказів на підтвердження дійсної вартості транспортного засобу.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначено у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Подібний висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

ОСОБА_1 визначив вартість спірного майна, виходячи з інформації, отриманої через мережу Інтернет щодо оцінки аналогічних транспортних засобів, а відповідачка за зустрічним позовом, заперечуючи таку оцінку, не надала доказів на її спростування.

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не надано інших доказів на підтвердження вартості автомобіля, не надано договір купівлі-продажу, не спростовані докази, надані в цій частині ОСОБА_6 , судова колегія вважає, що немає підстав для сумніву у розмірі визначеної Сідим вартості автомобіля, реалізованого без його згоди, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю судове рішення не оскаржене, а тому не переглядається.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2021 року у цій справі скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири, та в частині вирішення зустрічного позову про стягнення грошової компенсації за автомобіль.

Ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним, визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири - залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення на його користь грошової компенсації за автомобіль задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за припинення права власності на автомобіль Ford Transit, д.р.н. НОМЕР_1 у розмірі 200 000 гр. (двісті тисяч гр.).

В частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю судове рішення не оскаржене.

Повний текст постанови складено 2 березня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Маловічко

О.З. Поляков