Судді Київського апеляційного суду
у цивільній справі №759/4607/22
провадження №22-ц/824/2591/2023
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), суддів Желепи О. В., Кравець В. А.,
за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1
на рішення Святошинського районного суду м. Києва
від 20 вересня 2022 року
в складі судді Ул`яновської О. В.
до ОСОБА_3 , ОСОБА_1
про встановлення факту проживання однією сім`єю, придбання нерухомого майна внаслідок спільної праці, визнання об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на майно
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого - Мазурик О. Ф., суддів: Кравець В. А., Желепи О. В. за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року в складі судді Ул`яновської О.В. прийняв постанову, якою апеляційну скаргу задовольнив, рішення Святошинського районного суду м. Києва скасував та ухвалив нове рішення, яким в задоволенні позову відмовив в повному обсязі.
Не можу погодитися з указаним висновком колегії суддів в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю після 01 січня 2004 року та визнання об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 майна придбаного після 01 січня 2004 року: гаражний бокс № НОМЕР_1 в кооперативі "Кооперативна-8", автомобіля "Чері", 2008 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_2 , вкладу в банку ПАТ АБ "Укргазбанк" в розмірі 120 000 грн.
У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (статті 60-74 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом частин першої, третьої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що надані позивачкою докази підтверджують:
факт спільного (за однією адресою) проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в тому числі і з 01 січня 2004 року, на час придбання автомобіля, гаражу та внесення коштів на депозит до банку;
наявність у них спільного бюджету під час спільного проживання та понесення спільних витрат, зокрема, на придбання продуктів харчування, предметів домашнього побуту, ліків та інших дрібних побутових речей, необхідних для організації щоденного побуту, проживаючих разом людей;
спільне проживання, як в квартирі, що на праві власності була оформлена за померлим ОСОБА_4 , так і в квартирі, яка належала на праві власності позивачці, яка оплачувала житлово-комунальні послуги, тобто наявність спільного побуту;
виникнення між ними відносин, притаманних подружжю, зокрема, спільне відвідування друзів та сусідів, проведення спільних святкувань.
При цьому встановлення вказаних обставин суд першої інстанції здійснив на підставі сукупності доказів: письмових документів (виписки з медичної картки ОСОБА_4 , декларацією про вибір лікаря ОСОБА_2 , медичною карткою ОСОБА_2 , відповідно до яких вони зазначали місцем свого постійного проживання квартири, в яких на час заповнення таких документів вони фактично проживали разом і які належали як позивачці так і ОСОБА_4 та усних показань допитаних у судовому засіданні свідків, як з боку позивача так і з боку відповідача, які були знайомі з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 протягом всього часу їх спільного проживання та які повідомили факти, які підтверджували в тому числі і спільне ведення господарства, взаємні права та обов`язки, спільний побут.
Апеляційний суд переоцінюючи докази, надані суду першої інстанції, зосередився на відхиленні кожного доказу окремо, формально зазначивши, що як подані позивачем документи, так і надані свідками показання самі по собі не можуть беззаперечно підтверджувати факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення ними спільного господарства.
Суд апеляційної інстанції відмовив в задоволенні встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року, посилаючись на те, що показання свідків не можуть бути достатніми доказами на підтвердження такого факту за відсутності доказів, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 несли спільні витрати на придбання майна, яке позивач просила поділити, визнавши за нею право власності на 1/2 цього майна.
Уважаю, що Київському апеляційному суду слід було погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем жодними чином не було спростовано обсяг наданих позивачем доказів про те, що ОСОБА_4 з січня 2004 року продовжував проживати з позивачкою, вів з нею спільне господарство, мав спільний побут, виконував взаємні права та обов`язки притаманні подружжю.
Крім того, апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що позивачка не надала доказів на підтвердження факту наявності в неї доходів, якими вона брала участь в оплаті внесків за гараж, придбанні автомобіля та доказів тому, що в неї були також кошти, які в тому числі були передані до банку як вклад, не врахувавши презумпцію спільності права власності на майно, придбаного в період проживання однією сім`єю, яку відповідачі в справі, що переглядається, не спростували. Не має правового значення те, чи були у позивача власні гроші на придбання майна, яке придбавалось після січня 2004 року, їй достатньо було довести факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання такого майна.
З огляду на викладене вважаю, що Київському апеляційному суду слід було прийняти постанову про часткове задоволення апеляційної скарги, змінити рішення в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, встановивши його з січня 2004 року, скасувати рішення суду першої інстанції, щодо майна, яке було придбано до 2004 року з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову і залишити рішення суду першої інстанції в силі щодо майна, придбаного після січня 2004 року.
Суддя О. В. Желепа