КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: № 756/3290/20
номер провадження: № 22-ц/824/346/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіна І.В.

за участі: представник позивача ОСОБА_1

представник відповідача Чубун Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Оболонського районного суду м. Києва Диби О.В.,

у цивільній справі № 756/3290/20 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрдебт Плюс", Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрдебт Плюс", Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", за результатами розгляду якого просив визнати недійсним договір купівлі-продажу права вимоги № 2083/К, укладений 15 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрдебт Плюс" та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк".

В обгрунтування позовних вимог вказуючи, що у грудні 2019 року він отримав від ТОВ "Укрдебт плюс" та ПАТ "Дельта банк" лист про те, що ТОВ "Укрдебт плюс" набуло право вимоги до нього за договором про надання кредиту № 0 від 29 травня 2008 року та іпотечним договором від 29 травня 2008 року, відповідно до укладеного між ТОВ "Укрдебт плюс" та АТ "Дельта Банк" договору купівлі-продажу права вимоги № 2083/К від 15 листопада 2019 року.

Разом з тим, позивач зазначав, що вказаний договір купівлі-продажу права вимоги, який має всі ознаки договору факторингу, є недійсним, оскільки ТОВ "Укрдебт плюс" відсутнє в Державному реєстрі фінансових установ.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 вересня 2021 року ОСОБА_2 у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що ТОВ "Укрдебт плюс" не видавалася ліцензія Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою, яка, у свою чергу, є необхідною для ведення діяльності з надання послуг факторингу.

04 липня 2022 року від ТОВ «Укдебт Плюс» надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких представник відповідача заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим та просив залишити його без змін.

28 липня 2022 року від ПАТ "Дельта Банк" також надійшли письмові пояснення, в яких представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення ,а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» - адвокат Чубун Т.С. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Відповідач ТОВ «Укдебт Плюс» про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, до початку розгляду представник товариства подав заяву щодо можливого розгляду справи за відсутності представника товариства.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб що не з`явилися в силу вимог визначених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29 травня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту за № 0, за умовами якого позичальник отримав від банку кредитні кошти у сумі 52 000,00 євро, з кінцевим терміном повернення 29 травня 2029 року та сплатою 13 % річних плати за користування кредитними коштами.

29 травня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки (нерухомого майна), за яким іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Також, 29 травня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено договір поруки для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 травня 2008 року.

Разом з тим, 08 грудня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ "Дельта Банк" набуло право вимоги за кредитними договорами, зокрема за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 травня 2008 року та за договором іпотеки від 29 травня 2008 року.

15 листопада 2019 року між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Укрдебт Плюс" було укладено договір № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого банком було передано у власність ТОВ "Укрдебт Плюс", а останнім було прийнято у власність права вимоги за укладеними з банком договорами, зокрема за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 травня 2008 року, а також відповідними договором іпотеки та договором поруки, що підтверджується додатком № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги № 2083/К від 15 листопада 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на те, що оспорюваний договір є недійсним в силу відсутності ТОВ`Укрдебт Плюс" у Державному реєстрі фінансових установ, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, як відповідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

При цьому, положеннями ст.ст. 1078, 1079 ЦК України регламентовано, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Тобто договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

В свою чергу, відповідно до ч.3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається зі змісту спірного договору, сторони засвідчили свій намір розглядати правочин, передбачений цим договором, як купівлю-продаж майнових вимог.

При цьому, текст укладеного між відповідачами договору не містить жодного посилання на факторинг, а сама його термінологія та суть навпаки підтверджує, що між відповідачами було укладено договір про відступлення права вимоги.

Також, слід зазначити, що право вимоги було реалізовано в межах процедури ліквідації ПАТ "Дельта Банк".

Як, вбачається із тексту оспорюваного договору (договір № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги) він був укладений між ПАТ «Дельта-Банк», від імені якого діє Сорокін М.В. на підставі довіреності, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта-Банк» Кадировим В.В., який діє на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта-Банк» та делегування повноважень ліквідатору банку», рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта-Банк» та делегування повноважень ліквідатора» від 20 лютого 2017 року, рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта-Банк» та делегування повноважень ліквідатора» від 04 квітня 2019 року та ТОВ «Укрдебт плюс» в особі директора Васьківського П.М., діючого на підставі Статуту, виходячи з положень ст.ст. 6, 627, 632, 655-697 ЦК України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за результатами відкритих торгів (аукціону) оформлених протоколом №UA-EA-2019-09-19-000002-b від 23 жовтня 2019 року.

Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року за № 388 визначено, що за результатами проведення відкритих торгів (аукціону) банк укладає із переможцем договір купівлі-продажу майна (активу).

Зазначене вище свідчить про те, що між банком (первинним кредитором) та ТОВ "Укрдебт плюс" (новим кредитором) укладено саме договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, з огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові у справі № 906/1174/18, відступивши від загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 02 жовтня 2015 року розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк». Тобто після прийняття рішення про ліквідацію банку подальша його діяльність регулюється положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Фонд гарантування фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом.

Процедура продажу активів (майна) банків, що ліквідується визначена «Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються», затверджена рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року за №388 .

Даним Положенням не встановлено право на відступлення прав вимоги за кредитними договорами та/або активів банку лише фінансовим установам.

За вказаних обставин, виходячи з аналізу вищезазначених правових норм у сукупності з наданими сторонами спору доказами, а також оцінюючи відмінності між договором відступлення права вимоги і договором факторингу, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що спірний договір укладено у відповідності до ч.3 ст. 656, ст.ст. 512-516 ЦК України, а тому вказаний договір не є договором факторингу, не передбачає надання фінансових послуг новим кредитором первісному кредитору щодо стягнення боргу з боржника саме на користь банку, та у зв`язку з цим не підпадають під дію Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг».

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст.ст. 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено, що оспорюваним договором було порушено його права.

Оскаржуваний договір був укладений відповідачами з дотриманням вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, а їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: