ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.,

суддів Бутенко С.Б., Обідіної О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чировна Олександра Івановича на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2022 року, ухвалене суддею Сініциним Е.М., по цивільній справі за позовом адвоката Чирвона Олександра Івановича в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимир Леонідович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2021 року представник позивача - адвокат Чирвон О.І., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до АТ «Альфа Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Бригіда В.О., третя особа: приватний виконавець Виконавчого округу Полтавської області Скрипник В.Л., в якому просив визнати виконавчий напис №24620, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. 30.08.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» заборгованості у розмірі 40 494,65 грн., таким, що не підлягає виконанню.

Позивач вважає, що виконавчий напис №24620 від 30.08.2021 р., вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою О.В. з порушенням встановленої процедури, а також вимоги стягувача є неправомірними, тому даний напис нотаріуса повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Позивач зазначає, що заборгованість у розмірі 40 494,65 грн. не є безспірною, так як боржник не отримував від нотаріуса засвідчену копію письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, необхідність надсилання якої боржнику передбачена п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», нотаріус не отримував нотаріально завірений договір кредиту, а також стверджує, що не укладав кредитний договір з АТ «Альфа Банк».

На підставі зазначеного, просить визнати виконавчий напис №24620 від 30.08.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем, щодо стягнення з позивача на користь відповідача боргу у розмірі 40 494,65 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2022 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 червня 2022 року про виправлення описки, в позові представника позивача - адвоката Чирвона Олександра Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа Банк», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний виконавець Виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимир Леонідович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави суму судового збору у розмірі 908,00 гривень.

З вказаним заочним рішенням суду не погодився позивач та його представник ОСОБА_2 подав на рішення суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи прохає скасувати вищевказане рішення, ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що виконавчий напис №24620 від 30.08.2021 р. вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою О.В. з порушенням встановленої процедури, заборгованість у розмірі 40 494,65 грн. не є безспірною, так як боржник не отримував від нотаріуса засвідчену копію письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, нотаріус вчинив виконавчий напис на договорі, який не є нотаріально посвідченим, а також стверджує, що не укладав кредитний договір з АТ «Альфа-Банк».

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

За змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі від 01.10.2020 №361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Згідно ч. 6, п. 1, 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Сторони у судове засідання не з`явилися. Про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, на електронні адреси; клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його та позивача відсутність. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив і це підтверджується матеріалами справи, що 30.08.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. вчинено виконавчий напис №24620, згідно якого з ОСОБА_1 стягнуто на користь Акціонерного Товариства «Альфа Банк» заборгованість у розмірі 40494,65 грн. за кредитним договором № 491041679 від 10.12.2020 р.

30.09.2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Л.В. відкрито виконавче провадження ВП №66976109 щодо виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. №24620 від 30.08.2021 р., а також винесену постанову про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження позовних вимог, а розмір заборгованості мав можливість спростувати у суді.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Отже, обов`язковою умовою для вчинення виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості має бути безспірність такої заборгованості.

Постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі

виконавчих написів нотаріусів, в якому передбачено розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами».

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, вказані в Переліку.

Постановою КМУ від 26 листопада 2014 року № 662 затверджено Зміни,

що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, якими, зокрема у розділі Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами: у назві розділу слово угодами замінено словом договорами , а також доповнено перелік після розділу Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами новим розділом такого змісту: Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин ».

Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав надати нотаріусу оригінал кредитного договору; засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року зупинено до закінчення касаційного розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін.

Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, провадження № 12-5гс21.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, встановлений ст. 16 ЦК України.

Як убачається з матеріалів справи, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович при вчиненні виконавчого напису від 30.08.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 24620, керувався ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 р. № 1172.

Між тим, зазначений виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимиром Олександровичем 30.08.2021 року за кредитним договором № 491041679 від 10.12.2020 року, який не є нотаріально посвідченим.

Тоді як станом на день вчинення оспорюваного виконавчого напису у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, а кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Крім того, ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутність суперечностей у документах, поданих нотаріусу. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто нотаріус повинен упевнитись в розумінні боржником вимог, які до нього пред`явленні, і їх визнання. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання.

Позивач заперечував факт отримання вимоги стягувача про сплату заборгованості та її розмір.

Відповідачем до відзиву на позовну заяву були додані копії повідомлення про порушення основного зобов`язання, виписка з рахунку ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення до 17.07.2021 р., а також список № 20210618 рекомендованих листів, які надсилалися боржникам, в тому числі ОСОБА_1 під №144, трек-номер поштового відправлення 889, яке згідно роздруківки з веб-сайту Укрпошта вручено адресату особисто 29.06.2021 р. (а.с. 68-71).

Поряд із цим документу із підписом боржника про отримання вказаної вимоги відповідач суду не надав, отже, надані до відзиву на позовну заяву документи належним чином не підтверджують факт отримання боржником вимоги стягувача.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою О.В. на вимогу місцевого суду була надана копія нотаріальної справи, з якої вбачається, що нотаріус отримав від АТ «Альфа-Банк» заяву про вчинення виконавчого напису від 30.08.2021 року; анкету-заяву та Оферту на укладання угоди про надання кредиту №491041679 від 10.12.2020 року, що підписані ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк»; виписку з рахунку із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за Кредитним договором 491040387 (а.с. 105-110).

Проте серед вказаних документів також відсутній документ із підписом боржника про отримання вимоги стягувача.

За таких обставин на підставі документів, поданих нотаріусу відповідачем із заявою про вчинення виконавчого напису, неможливо встановити безспірність вимог відповідача.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_1 не укладав з АТ «Альфа-Банк» жодних кредитних договорів, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи міститься анкета-заява про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» від 10.12.2020 р., яка містить підпис позивача ОСОБА_1 та співробітника банку.

При цьому ОСОБА_1 не оспорював вказаний договір у судовому порядку та недійсним він не визнавався.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги представника позивача, скасування судового рішення, ухвалення нового про задоволення позовних вимог та визнання виконавчого напису № 24620, вчиненого 30.08.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» заборгованості у розмірі 40 494,65 грн., таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як встановлено ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Згідно пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України вбачається, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 22.01.2021 р. при розгляді справи № 925/1137/19.

Згідно матеріалів справи (а.с. 21-26), позивач поніс витрати на правничу допомогу, надану йому в суді першої інстанції адвокатом Чирвоном О.І. відповідно до ордеру № 1061207 серія ВІ, договору-доручення про надання правової допомоги від 27.08.2021 р., яким сторони обумовили усі істотні умови, в тому числі щодо обсягу, розміру наданої правничої допомоги. Позивачем надано розрахунок вартості послуг та роботи адвоката Чировна О.І. за надання позивачу правничої допомоги згідно вказаного договору, де зазначено, що вартість послуг становить 5000,00 грн., вказана сума отримана адвокатом від позивача. Також надано акт прийняття-передачі наданих послуг від 26.10.2021 р., який підписаний сторонами.

Відповідач, в свою чергу, заперечував щодо розміру витрат на правничу допомогу, надану адвокатом позивачу, та просив відмовити у її стягненні або зменшити розмір. При цьому послався на неспівмірність витрат.

Проаналізувавши надані стороною позивача документи на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, заперечення відповідача, яким не надано жодних доказів щодо неспівмірності витрат, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову та апеляційної скарги на рішення суду на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційна скарга та позовні вимоги задовольняються апеляційним судом, колегія суддів на підставі ст. 141 ЦПК України приходить до висновку про стягнення з відповідача АТ "Альфа-Банк" в дохід держави судовий збір у сумі 908,00 грн. за подачу позову та 1362 грн. за подачу апеляційної скарги, а всього 2270,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3, 4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чировна Олександра Івановича задовольнити.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2022 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов адвоката Чирвона Олександра Івановича в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимир Леонідович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №24620, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем 30 серпня 2021 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 491041679 від 10.12.2020 року, у загальному розмірі 40 494,65 грн.

Стягнути зАкціонерного товариства «Альфа-Банк» (код )на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати за надання правничої допомоги у сумі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» () в дохід держави 2270,00 (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок) судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : О.В.Чумак

Судді: С.Б.Бутенко

О.І.Обідіна