УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 463/785/18

провадження № 61-13129ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко Марія Михайлівна,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 червня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко Марія Михайлівна, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко М. М., про визнання недійсним договору дарування.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 29 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 червня 2021 року - без змін.

Не погоджуючись з рішенням Личаківського районного суду міста Львова

від 29 червня 2021 року та постановою Львівського апеляційного суду

від 6 грудня 2022 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційну скаргу, в якій просять скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду від 9 січня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявникам десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Заявникам необхідно було подати до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України; докази доплати судового збору у розмірі 1 408,20 грн.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 червня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року заявники вказують неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц

(провадження № 14-260цс19), від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19), від 16 грудня 2021 року у справі № 447/2581/20 (провадження № 61-10663св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 310/2529/20 (провадження № 61-1320св21), від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21), від 15 липня 2019 року у справі № 642/3377/16-ц (провадження № 61-34100св18), від 10 січня 2019 року у справі № 200/13392/13-ц (провадження № 61-41615св18),

від 24 лютого 2021 року у справі № 583/780/17 (провадження № 61-11198св20), від 10 червня 2021 року у справі № 754/9834/18 (провадження № 61-7827св20), у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року

у справі № 2/202/7607/14-ц, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 червня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року заявники визначають відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 234 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення

пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.

Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.

Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявниками не обґрунтовано необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо норми права.

Вивчивши зміст касаційної скарги, касаційний суд доходить висновку про відсутність у ній належного обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, і, відповідно, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також касаційний суд враховує, що на виконання вимог ухвали від 9 січня 2023 року, заявниками надано клопотання, в якому вони просять не враховувати зазначену у касаційній скарзі підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Личаківський районний суд міста Львовавиходив з того, що оспорюваний правочин щодо відчуження спірної 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 вчинено з наміром настання відповідних правових наслідків, передбачених ним.

Судове рішення мотивоване тим, що укладення спірного правочину спрямоване на відчуження власником частки квартири, яке відбулося відповідно до вимог чинного законодавства. Обдарована прийняла зазначену частку квартири і володіє нею на законних підставах. На момент відчуження майна заборона на його відчуження була відсутня.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права та не порушено норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що 11 грудня 2017 року о 22 годині у місті Львові на вулиці Липинського, 25-А ОСОБА_3 , керуючи автомобілем LEXUS, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не зреагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого втратив контроль над керованим ним автомобілем, здійснив виїзд за межі проїжджої частини дороги та здійснив наїзд на перешкоду у вигляді металевого стовпа електропостачання, продовжив рух та здійснив зіткнення з цегляною огорожею будинку АДРЕСА_2 . Внаслідок цього автомобіль отримав технічні пошкодження, пасажир ОСОБА_2 і водій ОСОБА_3 отримали тілесні ушкодження.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова у справі № 463/1115/18 від 10 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 7 лютого 2020 року, стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 433 224,40 грн у відшкодування майнової шкоди, 2 500 грн - вартості експертного автотоварознавчого дослідження та 5 000 грн - моральної шкоди. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 20 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 1 квітня 2009 року на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 . Іншим співвласником є ОСОБА_4 .

Договором про визначення часток у спільній сумісній власності від 13 грудня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М. М., зареєстрованим в реєстрі за № 1032, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 змінено форму власності на зазначену квартиру зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність та визначено за кожним із них право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

13 грудня 2017 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

У квартирі на час укладення договору зареєстровані ОСОБА_4 і ОСОБА_3 .

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що укладенню договору дарування передував звіт про незалежну оцінку майна від 11 грудня 2017 року (реєстраційний номер 2486372_11122017_171211-005).

З листа Фонду державного майна України від 8 липня 2018 року № 10-58-14338 судами встановлено, що запис за реєстраційним номером 2486372_11122017_171211-005 створено у Єдиній базі даних звітів про оцінку о 18 годині 13 грудня 2017 року під обліковим записом суб`єкта оціночної діяльності Приватного підприємства (далі - ПП) «Експерт».

З листа Фонду державного майна України від 24 жовтня 2018 року № 10-58-21653 встановлено, що Єдину базу даних звітів про оцінку 11 грудня 2017 року було перевантажено запитами.

З листа приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Скречко М. М. від 25 вересня 2018 року № 154/01-16 та інформації про перевірку з Єдиної бази даних звітів про оцінку суди встановили, що при укладенні договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М. М. за ідентифікатором № 2486372_11122017_171211-005 здійснено пошук і перевірку звіту та отримано інформацію про дату звіту 11 грудня 2017 року.

Незалежну оцінку (ідентифікатор за базою Фонду державного майна України: 2486372_11122017_171211-005) квартири АДРЕСА_1 , проведено 11 грудня 2017 року, однак у зв`язку з неналежною технічною роботою бази звіт опубліковано 13 грудня 2017 року.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що звіт про оцінку майна складено 11 грудня 2017 року, проте з огляду на технічні причини його опубліковано в Єдиній базі даних звітів про оцінку лише 13 грудня 2017 року.

З листа Личаківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради

від 16 березня 2018 року № судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 користується субсидією для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг з 1 жовтня 2015 року на одну особу як мешканець квартири

АДРЕСА_1 .

З витягів з протоколів № 12 від 17 листопада 2015 року, № 14 від 26 жовтня 2016 року, засідання комісії з питань призначення субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, надання компенсації особам, які мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби, але проживають у будинках з центральним опаленням, та включення до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, надання допомоги постраждалим особам чи особам, які переміщуються утвореної при Личаківській районній адміністрації міста Львова встановлено, що ОСОБА_4 надано субсидію на оплату житлово-комунальних послуг за рахунок коштів бюджету

з 1 жовтня 2015 року та з 1 вересня 2016 року відповідно на термін, визначений законодавством, враховуючи одну фактичну проживаючу особу.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, однак є зареєстрованим у ній.

Крім того, судами враховано, що обставини відчуження квартири АДРЕСА_1 обговорювалися відповідачами до 11 грудня 2017 року, про що стверджували свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до чинного цивільного законодавства для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено

будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Також фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша -намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 бажали настання реальних наслідків, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Так, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами факт відсутності у ОСОБА_3 наміру реального настання правових наслідків щодо відчуження частки квартири, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати, що вказаний правочин є фіктивним відповідно до вимог статті 234 ЦК України.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19), від 16 грудня 2021 року у справі № 447/2581/20 (провадження № 61-10663св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 310/2529/20 (провадження № 61-1320св21), від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21), від 15 липня 2019 року у справі № 642/3377/16-ц (провадження № 61-34100св18), від 10 січня 2019 року у справі № 200/13392/13 (провадження № 61-41615св18), від 24 лютого 2021 року у справі № 583/780/17 (провадження № 61-11198св20), від 10 червня 2021 року у справі № 754/9834/18 (провадження № 61-7827св20), у постановах Верховного Суду України

від 19 жовтня 2016 року у справі № 2/202/7607/14-ц, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16, відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин у справі № 463/785/18. Судами попередніх інстанцій у зазначених справах судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин справи.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 червня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 червня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 червня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко Марія Михайлівна, про визнання недійсним договору дарування.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук