Справа № 465/2597/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/3133/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Назар Х.Б.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Давидова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про витребування речей із чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про витребування речей з чужого незаконного володіння, в якій просила суд витребувати в ОСОБА_4 особисті речі ОСОБА_3 та її малолітньої доньки ОСОБА_5 2011 року народження, які знаходились в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: кондиціонер «Toshiba», заводський №62400151, вартістю 15000 грн.; комплекти штор 3 комплекти Х 1000 грн. = 4000 грн.; захисні віконні ролокасети 4 шт. Х 9000 = 36000 грн.; сигналізаційне обладнання 15000 грн.; другі вхідні двері 5000 грн.; канцелярський стіл 5000 грн.; набір книжних поличок 2900 грн.; підвісна книжкова шафа 2000грн.; кутова вмонтована шафа для одягу 6500 грн.; електрична лампа 5000 грн.; електрична лампа «Павук» 7000 грн.; електричне бра 2 шт. Х500 грн. = 1000 грн.; Точкові потолочні світильники 15 шт Х 200 грн. = 3000 грн.; шафа для взуття 1500 грн.; вмонтована шафа «Командор» 7000 грн.; дитяча тумба пеленальний столик (вир-во Італія) 10000 грн.; газова колонка «Junkers» 10000 грн.; шафа для верхнього одягу коричневого кольору 5000 грн.; дитячий велосипед 2500 грн.; санки 3 шт. *1000 = 3000 грн.; книги 1000 грн.; набір меблів для ванної кімнати 5000 грн.; вішак 1000 грн.; дитяче ліжко «BABI IN» 2294 грн.; автомобільний радіоприймач 2000 грн.; дитячий автомобіль на АКБ 5000 грн.; мікрохвильова піч «Samsung» 3500 грн.; офісне крісло синього кольору 3000 грн.; шкіряни пуфи жовтого кольору 2 шт Х 1000 = 2000 грн.; трюмо з дзеркалами 4500 грн.; дитячі іграшки 5000 грн., загальна сума майна 198194,00 грн., а також ОСОБА_1 надати позивачу диступ до її особистих речей, які знаходяться в спірній квартирі.

Свої вимоги мотивувала тим, що приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ложовською Й.Є. видано виконавчий напис про перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 згідно договору іпотеки (№725 від 20.06.2011 року). 05.03.2012 року обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвало вищезгадану квартиру на ім`я ОСОБА_4 .

В жовтні 2014 року позивач разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_5 , 2011 року народження переїхала на нове місце проживання та частково перевезла свої особисті речі. Однак, чимало речей залишилося в спірній квартирі, які ОСОБА_6 , який діє за дорученням своєю мами ОСОБА_4 відмовляється повертати.

Позивач також зазначала, що вона зверталась до органів поліції, але належних дій від них не отримала.

В березні 2015 року ОСОБА_4 переоформила квартиру на ОСОБА_1 .

Такі дії відповідачів порушують права позивача, у зв`язку з чим вона вимушено була звернутися до суду з даною позовною заявою.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про витребування речей із чужого незаконного володіння відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням суду не погоджується, вважає що судом було порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 визнав, що у нього знаходяться чужі речі і він готовий їх повернути. Незважаючи на те, що відповідачем фактично визнаються обставини позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позову.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.

16 лютого 2023 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, хоча про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Давидова О.А. на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що майно перелічене в позові, яке є предметом спору, не визначено певними індивідуальними ознаками, майно не має кольору, дати виготовлення, матеріал, власні параметри (висота, ширина, довжина), пакувальні, цифрові, номерні та інші характерні позначки тощо, а тому позбавляє можливості перевірити належність його позивачу. Окрім цього, суд вважав, що позивачем не надано доказів того, що його майно, яке вона просить витребувати у відповідачів вибуло з її володіння поза її волею та перебуває у ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 26.03.2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_4 до ОСОБА_1 даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В., зареєстровано в реєстрі за №281. (т.1 а.с.60-61)

В п.11 вищевказаного договору зазначено, що продавець гарантує, що до 27 березня 2015 року квартира, яка є предметом цього договору буде звільнена від будь-яких речей домашньої обстановки та вжитку. До 27 березня 2015 року продавець передасть покупцю повний комплект ключів від квартири. Продавець зобов`язується не погіршувати технічного стану квартири шляхом демонтування дверей, вікон, сантехнічного, електричного, газового та іншого обладнання.

Згідно копій розписок від 14.12.2013, 29.04.2014, 13.06.2014, які складені ОСОБА_7 , який діяв від імені своєї матері ОСОБА_4 про те що він не заперечує, щоб позивач ОСОБА_3 проживала у квартирі АДРЕСА_1 . ( т.1 а.с.35,36,37)

Згідно довідки № 2042 виданої ЛКП «Львівський ліхтар» від 14.10.2013 за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.51)

Згідно довідки № 962 виданої ЛКП «Львівський ліхтар» від 25.06.2014 за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.52)

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.11.2012 року (справа №1326/2593/2012) уточнені позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_9 не чинити ОСОБА_4 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_9 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ВГіРФО Франківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області знято з реєстрації ОСОБА_9 та ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 сплачене державне мито в розмірі 107 грн. 00 коп.

У задоволені зустрічного позову відмовлено за відсутністю на те підстав. (т.1а.с.65-67).

Рішення набрало законної сили.

Вищевказаним рішенням встановлено, що згідно договору іпотеки нерухомого майна від 20.06.2011 року, позивачем було прийнято в іпотеку від ОСОБА_3 з метою забезпечення належного виконання за договором позики грошових коштів від 20.06.2011, квартиру АДРЕСА_1 . Нотаріально посвідченою заявою від 12.08.2011 року ОСОБА_3 повідомила, що вона не заперечує проти переходу права власності на позивача на іпотечне майно в рахунок виконання зобов`язання по договору позики.

05 березня 2012 року право власності на вказане майно було зареєстровано за ОСОБА_10 , про що ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» видано витяг про реєстрацію права власності за № 33389568.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачів за первинним позовом було попереджено про необхідність звільнити квартиру АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації разом з членами своєї сім`ї в 30-ти денний строк з дня отримання цієї вимоги.

Франківським районним відділом ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 17.11.2014 року №71/К-148 надано відповідь ОСОБА_3 , в якій вказано, що завершено перевірку з приводу протиправних дій ОСОБА_6 . В ході проведеної перевірки в діях ОСОБА_7 , ознак кримінального правопорушення не встановлено, крім того між сторонами вбачаються цивільно-правові відносини, що можуть бути вирішені за згодою сторін або в судовому порядку. (т.1 а.с.8)

Згідно копії свідоцтва про зміну імені від 19.12.2019 року, прізвище ОСОБА_3 змінено на « ОСОБА_11 ».

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої таке майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.

У такій справі необхідно встановити обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15.05.2018 року у справі № 923/630/17, від 29.01.2019 року у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 року у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 року у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 року у справі № 925/366/18.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15- ц (провадження № 61-4812св18) вказав, що "застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Аналіз ст. 387 Цивільного кодексу України свідчить про те, що віндикаційний позов грунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

У постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі № 910/13536/19 визначено, що для застосування передбаченого ст. 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

За даним позовом, позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння відповідача майно перелічене в позові.

За приписами ст. 184 ЦК України речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Як вказувалось вище об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.

Разом із тим матеріали справи не містять чітких та переконливих доказів того, що у відповідача знаходиться майно, яке перебувало у власності позивача.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Жодний доказ, наданих позивачем, не підтверджує наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги позивача щодо підтвердження наявності майна у незаконному володінні відповідача.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В даній справі відсутні ідентифікуючі ознаки майна, яке перебуває у відповідача та яке позивач просить витребувати, а також докази що таке майно, що перебуває у відповідача належить позивачу.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не надано будь-яких доказів перебування його майна саме у відповідача, можливість встановлення і витребування такого майна із чужого незаконного володіння виключається.

Отже, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 березня 2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.