Справа №705/3491/22
2/705/781/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі головуючого судді Піньковського Романа Володимировича, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО МАШРУМС» про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернувся адвокат Кіндрась Я.І., який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , з позовом про стягнення грошових коштів з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО МАШРУМС».

Позовні вимоги мотивовані тим, що у жовтні-листопаді 2018 року позивач перерахував відповідачу на рахунок 385 000,00 гривень, із яких: 290 000,00 грн. 25.10.2018 року та 95 000,00 грн. 09.11.2018 року.

У графі «призначення платежу» позивачем при перерахуванні коштів зазначалося «Поворотна фінансова допомога згідно договору № ФП2 від 24 жовтня 2018 року, підписання якого планувалося між двома сторонами. Однак сторони так і не уклали в письмовій формі вищевказаний договір і протягом усього часу з моменту перерахування коштів позивачем в якості поворотної фінансової допомоги сторони не дійшли згоди щодо умов підписання такого договору, строку її надання, хоча кошти були вже перераховані. Увесь цей час позивач сподівався на повернення коштів в добровільному порядку, враховуючи дружні на той час відносини між позивачем та відповідачем, та не звертався до суду, чекаючи виконання обіцянки повернути гроші найближчим часом.

Оскільки, у відповідності до позиції Верховного Суду відсутність відповідного письмового договору позики виключає можливість вважати перераховану суму коштів на підставі договору позики, а отже, грошові кошти у сумі 385 000,00 грн. були отримані відповідачем без належних правових підстав.

У відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України зазначені кошти підлягають поверненню позивачу, оскільки відповідачем ці кошти були набуті, оскільки були перераховані на рахунок підприємства, зберігалися та не поверталися позивачу, як йому належні, а тому є безпідставно набутими, оскільки відповідний договір так укладений і не був.

Тобто, у вказаному випадку, були відсутні правові підстави для набуття відповідачем таких коштів та їх збереження, а також їх неповернення позивачу. У зв`язку з неукладенням договору між сторонами, ці відносини є позадоговірними.

Позивач, фактично діючи як кредитор, 25.10.2021 року надіслав вимогу про повернення грошових коштів у сумі 385 000,00 грн., сплачених за квитанцією 0.0..1 від 25.10.2018 року та за платіжним дорученням № від 09.11.2018 року. Згідно трекінгу Укрпошти ця вимога відповідачем була отримана 29.10.2021 року і строк повернення грошових коштів сплинув 01.11.2021 року, а тому з відповідача підлягають стягненню не тільки основна сума, а також інфляційні витрати в сумі 76 589,51 грн. та 3% річних в сумі 9 145,07 грн., які нараховані за період з 02.11.2021 року по 17.08.2022.

Просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО МАШРУМС» (ідентифікаційний код юридичної особи 41724764) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 385 000,00 гривень заборгованості, 76 589,51 грн. інфляційних витрат, 9 145,07 грн. 3 % річних, 4 707,34 грн. судового збору, витрати на професійну правничу допомогу.

На адресу суду від директора ТОВ «ЕКО МАШРУМС» надійшов відзив на позову заяву, у якому просять залишити позов без задоволення, оскільки позивач у своїй позовній заяві зазначає, що перерахував відповідачу грошові кошти у жовтні-листопаді 2018 року, та у графі «призначення платежу» вказав «Поворотна фінансова допомога згідно договору № ФП2 від 24.10.2018».

При цьому, позивач зазначає, що підписання договору № ФП2 від 24.10.2018 року планувалося між двома сторонами.

Так як позивач вказує, що його права були порушені з моменту перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів, то, на думку представника відповідача, позивачем пропущено строк позовної давності. Вважають, що саме на позивача покладений обов`язок доведення поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Також, представник відповідача у відзиві зазначає, що 12 серпня 2021 року відповідачем було отримано вимогу про повернення поворотної фінансової допомоги, в якій позивач посилається на укладений договір та на пункти такого нібито укладеного договору.

Вказує, що договір поворотної фінансової допомоги № ФП2 від 24.10.2018 року в судовому порядку недійсним не визнавався, а отже, посилання позивача на застосування до таких правовідносин положень Глави 83 ЦК України, на думку представника відповідача, є помилковим.

Кошти були перераховані позивачем двома окремими платіжами: 25.10.2018 року та 09.11.2018 року, тобто між платіжами пройшло 14 календарних днів, а тому твердження позивача про недосягнення між сторонами усіх умов перерахування коштів (зокрема, щодо строку надання коштів) є неправильним.

У квитанціях про перерахування коштів, які заповнювалися особисто позивачем, останній вказує, що кошти він перераховує у відповідності до договору № ФП2 з датою укладення 24 жовтня 2018 року, тобто його твердження про те, що договір не укладався суперечить доказам, на які посилається позивач.

Враховуючи позицію Верховного Суду та зважаючи на те, що позивач вносив грошові кошти двічі та сам же стверджує, що договір не укладався та між сторонами не досягнуто домовленості, можна зробити висновок, що у позивача відсутнє зобов`язання з перерахування коштів відповідачу, проте позивач здійснив двічі таке перерахування, а тому є таким, що поводитися суперечливо, вимагаючи повернення сплачених коштів.

Представник відповідача заперечує проти твердження позивача, що він весь цей час чекав виконання обіцянки повернути гроші найближчим часом, оскільки будь-якої переписки чи спілкування з позивачем з приводу повернення коштів найближчим часом не було.

Натомість, позивач звернувся до відповідача з вимогою від 12 серпня 2021 року про повернення поворотної фінансової допомоги, наданої відповідно до вказаного в платіжному документі договору, а відповідач, у свою чергу, 10 вересня 2021 року звернувся до позивача з проханням надати примірник договору, оскільки такий примірник у відповідача відсутній.

У позовній заяві позивач вказує, посилаючись на позицію Верховного Суду, що відсутність відповідного письмового договору позики, виключає можливість вважати перераховану суму коштів на підставі договору позики та, що платіжні доручення не замінюють договір позики.

На думку представника відповідача, ці посилання не можуть братися судом до уваги, оскільки посилаючись у своїй вимозі на пункти договору, можна зробити висновок, що такий договір був наявний у письмовому вигляді, а тому і міркування позивача про те, що ці кошти відповідачем отримані безпідставно, спростовуються, в тому числі і вимогою від 12 серпня 2021 року, підписаною особисто відповідачем.

Оскільки позивач не звертався до суду з визнанням договору № ФП2 від 24.10.2018 року недійсним, а докази, які містяться в матеріалах справи, зокрема, надані відповідачем, вказують на наявність між сторонами договірних відносин, тому висновок позивача про позадоговірний характер спірних правовідносин є помилковим.

Беручи до уваги зазначене, просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, врахувавши позицію сторін, викладену у позовній заяві та у відзиві на позову заяву, прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Так, судом встановлено, що у відповідності до квитанції № 0.0..1 від 25.10.2018 року ОСОБА_1 перевів 290 000,00 грн. на рахунок ТОВ «ЕКО МАШРУМС» із призначенням платежу: поворотна фінансова допомога, договір ФП2 від 24.10.2018 року.

Згідно платіжного доручення № від 09.11.2018 року ОСОБА_1 перевів 95 000,00 грн. на рахунок ТОВ «ЕКО МАШРУМС» із призначенням платежу: поворотна фінансова допомога, договір ФП2 від 24.10.2018 року.

25.10.2021 року позивач ОСОБА_1 направив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО МАШРУМС» вимогу про повернення поворотної фінансової допомоги у розмірі 385 000,00 грн., які були перераховані у відповідності до квитанцій: № 0.0..1 від 25.10.2018 року у розмірі 290 000,00 грн. та № від 09.11.2018 року у розмірі 95 000,00 грн.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно із частиною першою ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

За приписами п.2 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, зокрема усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, від 03 червня 2015 року № 6-100цс15, яка згідно зі ст. 263 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Отже, на час розгляду справи судом, ні позивач, ні відповідач не вказали та не надали належних та допустимих доказів про існування чинного договору чи іншого правочину, що був би належною правовою підставою набуття відповідачем майна (отримання грошей від позивача) за встановлених судом обставин справи. Так само, поведінка відповідача, як набувача цих коштів, та інших осіб не утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Такий правовий висновок був сформований у постанові ВС від 17.02.2022 р. у справі №365/388/20.

Отже, згідно встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу переказу коштів в загальній сумі 385 000,00 грн. регулюються положеннями ст. 1212 ЦК України.

Разом з тим, відповідач у своєму відзиві ставить питання про відмову у задоволенні позову в зв`язку з тим, що позивач пропустив визначений законом строк позовної давності, оскільки кошти ним були переведені 25 жовтня 2018 року і 09 листопада 2018 року, а до суду про захист свого цивільного права позивач звернувся 02.09.2022 року, тобто більше ніж через 3 роки.

Згідно з ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом враховується правова позиція, викладена в постанові ВС від 7 червня 2017 року у справі №923/1233/15, згідно якої за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли в кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Оскільки, як встановлено судом, грошові кошти були перераховані без достатньої правової підстави, то, з огляду на приписи ст. 1212 ЦК України, у відповідача виник обов`язок повернути потерпілому безпідставно набуте майно з моменту отримання вказаних коштів та відповідно у позивача з цього ж моменту виникло право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Також Європейський суд з прав людини зазначає, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19).

З огляду на вищенаведене, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і правильного вирішення спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в зв`язку з пропущенням строку позовної давності, оскільки позивач особисто перерахував кошти на рахунок відповідача 25 жовтня 2018 року та 09 листопада 2018 року, тобто саме з цього часу слід відраховувати строк позовної давності. При цьому, позивач і з вимогою про повернення коштів до відповідача звернувся 25.10.2021 року, тобто через три роки з того моменту, коли він перерахував такі кошти, достовірно знаючи та усвідомлюючи, що договір між сторонами укладений не був, а тому кінцевий термін повернення цих коштів між сторонами не визначено, при цьому, перерахувавши кошти у жовтні та листопаді 2018 року, до суду звернувся лише у вересні 2022 року, тобто поза межами позовної давності та не ставив перед судом питання поновлення такого строку.

За таких обставин, хоча судом в ході розгляду справи була встановлена наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, але враховуючи, що станом на час звернення з вказаним позовом пройшло понад три роки з моменту виникнення у позивача права пред`явити вимогу про повернення безпідставно набутого майна, тобто від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тому суд дійшов висновку що позивачем пропущено строк позовної давності та наявні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності, а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 202, 205, 256, 267, 626, 638, 639, 1212 ЦК України, ст. ст. 4, 11, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 272, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО МАШРУМС» про стягнення грошових коштів відмовити.

Копію рішення суду направити сторонам.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Черкаського апеляційного суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Р. В. Піньковський