ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1344/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач), у якому просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні квартирою, а саме частиною квартири АДРЕСА_1 та вселити позивача у спірне майно.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 29 грудня 2020 року, укладеним між ним та ОСОБА_4 . За погодженням з відповідачем було визначено порядок користування квартирою, завезено особисті речі та інше майно. Однак, в подальшому, відповідач замінила замки від вхідних дверей та повідомила позивача, що більше не пустить його до квартири.

Наводить аргументи про те, що має право користування спірним майном, адже сторони є співвласниками такої квартири, а тому мають право користуванням цим майном на рівні. У відповідності до ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 12.10.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 05.12.2022 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові та просив суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Пояснила, що є співвласником квартири АДРЕСА_1 . ЇЇ рідна сестра ОСОБА_4 подарувала частину квартири АДРЕСА_1 сторонній особі. ОСОБА_3 вона не знає, ніколи його не бачила, він не завозив свої особисті речі та не намагався там проживати, більш того вона не здійснювала заміну ключів на вхідних дверях. Натомість додала, що до її помешкання приходили незнайомі особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які відкрили двері в квартиру своїм ключем, проживали в кімнаті та в цей час вживали алкогольні напої, в результаті чого було викликано поліцію.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Встановлено, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 були співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 06.11.2006 року, виданого Відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві держадміністрації.

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 16.10.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 успадкували майно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частинах.

29 грудня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. та зареєстрований за № 8389, що підтверджено копією договору дарування частки квартири.

На даний час в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає відповідач, її донька та онук. Даний факт користування житловим приміщенням спірної квартири не заперечується сторонами у справі, а відтак береться судом до уваги.

Позивач у даній квартирі не проживає. Дану обставини суд приймає до уваги, адже жодних заперечень сторонами не подано.

В судовому засіданні представник позивача посилався на те, що на неодноразові прохання позивача не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою, відповідач не вчиняла жодних дій, а тому просить усунути перешкоди у користуванні спільною власністю та вселити ОСОБА_3 у спірне житло.

Наполягаючи на своїх позовних вимогах позивач надав суду в якості доказу лист Дарницького управління поліції ГУНП у м. Києві від 22.02.2022 року.

Так, зі змісту листа вбачається, що ОСОБА_3 звертався до управління поліції з приводу нібито неправомірних дій ОСОБА_2 , яка обмежує його доступ до квартири АДРЕСА_1 .

В ході виконання матеріалу було встановлено, що слідчим відділом Дарницького УП ГУНП у м. Києві не встановлено даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення. Було рекомендовано звернутися за захистом своїх прав до суду.

Аналізуючи зміст даного листа від 22.02.2022 року суд приходить до висновку, що він не може прийматися судом в якості належного та допустимого доказу чинення перешкод у користуванні спірним майном, оскільки з нього неможливо встановити, що дійсно ОСОБА_2 чинила перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим приміщенням або замінила замки від вхідних дверей. Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_2 категорично заперечувала намагання позивача проживати в спірній квартирі. Такі відомості не були спростовані представником позивача.

Будь-яких доказів, які б підтверджували факт чинення перешкод у користуванні спірним майном, зміни замків у спірній квартирі, у зв`язку із чим позивач звернувся до органів поліції із відповідною заявою у лютому 2022 року позивачем не подано, а відтак написана заява з цього питання не може бути достовірним доказом підтвердження таких дій з боку відповідача.

Інших доказів чинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні житловим приміщенням позивачем не надано.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, осягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Повертаючись до матеріалів справи установлено, що у даному випадку виник спір між сторонами, які є співвласниками, щодо користування майном, набутим позивачем на підставі договору дарування, а відтак позивач як співвласник не може втратити право користування таким майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначив, що на законних підставах має право користування у частці квартирі АДРЕСА_1 та така обставини не заперечується відповідачем, в той же час, позивачем не подано доказів того, що відповідач позбавив його доступу до житла та можливості користуватись житловим приміщенням за вказаною адресою шляхом вчинення перешкод, адже судом не встановлено, що позивач намагався проживати у спірній квартирі, де є співвласником такого майна, не завозив до неї свої особисті речі та навіть не бачився з відповідачем у спірному житлі.

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів чинення перешкод позивачу у користуванні спірним майном. Крім того, обмежень у праві вселення з боку відповідача судом також не встановлено.

У зв`язку із наведеним суд прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користування спірною квартирою та вселення, а тому у позові необхідно відмовити за недоведеністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на останнього.

Керуючись статтями 10, 12, 77- 83, 89, 95, 141, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА