КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Юждою Сергієм Миколайовичем, який діє на підставі договору, на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості у розмірі 16 537,20 дол США, з яких за основним зобов`язанням - 15 000,00 дол США, інфляційні збитки - 615,00 дол США, 3% річних - 144,25 дол США та проценти за користування позикою - 777,95 дол США.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23.06.2020 між позивачем та відповідачем був укладений ОСОБА_3 про співпрацю, відповідно до п. 1 якого відповідач визнає заборгованість перед позивачем в розмірі 15 000,00 дол. США, та зобов`язується її сплатити до 31.12.2020.

Відповідно до п. 2 Меморандуму позивач зобов`язується сприяти відповідачу у судових справах щодо оскарження Рішення АРМА №5250/6.1-33-19/6 від 19.06.2019 та Рішення АРМА №5249/6.1-33-19/6 від 19.06.2019.

Оскільки, в строк, передбачений укладеним між сторонами ОСОБА_3 , відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, 23.04.2021 позивачем було надіслано відповідачу вимогу щодо сплати суми заборгованості, згідно досягнутих домовленостей.

Однак, в порушення укладених домовленостей, відповідач своїх обов`язків не виконав, будь-якої відповіді на претензійні листи не надав, грошові кошти не повернув, що змусило позивача звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Позивач зазначає, що аналіз п. 1 Меморандуму визначає, що між сторонами склалися правовідносини позики (а.с. 1-3).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.02.2022 В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с. 27-30).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення непраивлоьно визначив правову природу правовідносин сторін, а саме укладеного між сторонами Меморандуму про співпрацю від 23.06.2020, що в свою чергу призвело до ухвалення помилкового рішення (а.с. 35-39).

Відзиву від учасників справи не надходило.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23.06.2020 уклали Меморандум про співпрацю, відповідно до якого ОСОБА_2 визнає заборгованість в розмірі 15 000,00 дол. США перед ОСОБА_1 , а позивач зобов`язався сприяти відповідачу у судових справах щодо оскарження Рішення АРМА №5250/6.1-33-19/6 від 19.06.2019 та Рішення АРМА №5249/6.1-33-19/6 від 19.06.2019.

Як вказував позивач, він звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів та про стягнення з нього 3% річних від простроченої суми, а саме 23.04.2021.

Однак, в порушення укладених домовленостей, відповідач своїх обов`язків не виконав, будь-якої відповіді на претензійні листи не надав, грошові кошти не повернув, що змусило позивача звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Згідно з частинами 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст. 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

ЦК України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06.04.2020 у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за Меморандумо про працю від 23.06.2020

Разом з тим, із копії Меморандума про працю від 23.06.2020 не вбачаються умови, що притаманні договору позики, та визначені статтями 1046-1048 ЦК України.

Окрім зазначеного, у Меморандуму про працю від 23.06.2020 не зазначено усі істотні умови основного договору, а саме: за порушення яких прав або в наслідок яких обставин визнається борг, умови його погашення, штрафні санкції за неналежне виконання умов договору, тому даний Меморандуму про працю від 23.06.2020 не може вважатись як основний договір, оскільки із наданого документа не вбачається погодження між сторонами домовленостей.

А оскільки, у Меморандуму про працю від 23.06.2020 не зазначено усіх істотних умов як основного договору, або договору, який може бути укладено у майбутньому, тому даний документ, на думку апеляційного суду, не може вважатись тим договором, який містить договірні зобов`язання сторін, і як наслідок відсутні підстави для задоволення позову.

Посилання ОСОБА_1 на те, що стягнення з відповідача на його користь заборгованості має відбуватись на підставі боргової розписки, умови якої погоджено у Меморандуму про працю від 23.06.2020 є помилковим, оскільки позивачем не доведено що наданий до матеріалів справи Меморандум про працю від 23.06.2020 є саме борговою розпискою.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Юждою Сергієм Миколайовичем, який діє на підставі договору, залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст виготовлено 28 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова