ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/424/22 Номер провадження 22-ц/814/2241/23Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Чумак О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Плескач В`ячеслава Юрійовича

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2022 року у складі судді Шелудякова Л. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Подоляка» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до Приватної агрофірми «Подоляка» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Позов мотивовано тим, що згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку вона є власником земельної ділянки загальною площею 6,5736 га з кадастровим номером :00:013:0036, яка розташована на території Валківської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

Вказувала, що від відповідача вона дізналася про те, що він користується її земельною ділянкою на підставі останнього договору оренди від 21.12.2019, який вона не підписувала з відповідачем та згоди на користування земельною ділянкою не давала, а тому вважає зазначений договір недійсним.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд визнати недійним останній договір оренди земельної ділянки загальною площею 6,5736 га з кадастровим номером :00:013:0036, яка розташована на території Валківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, між нею та відповідачем.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Плескач В. Ю. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що між сторонами 27.12.2012 було укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки строком на 10 років, який є чинним, угод і домовленостей щодо його припинення сторони не укладали. При цьому, не припиняючи у встановленому законом порядку дію попереднього договору, сторони начебто уклали новий договір щодо тієї ж земельної ділянки.

Вказує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено розбіжності у редакціях договору оренди від 21.12.2019 у позивача та відповідача, які не оспорювалися і не заперечувалися відповідачем, проте суд не надав жодної оцінки вказаному факту та визнав, що договір від 21.12.2019 є укладеним.

Зазначає, що сторони фактично не досягли згоди з усіх істотних умов договору, а саме щодо об`єкту оренди у зв`язку з розбіжностями в договорах розміру земельної ділянки, щодо строку оренди, оскільки в екземплярі позивача не вказана дата передачі землі в оренду, а в екземплярі відповідача вона проставлена і при цьому виправлена з 2020 на 2019 в акті приймання-передачі.

Вважає також безпідставним висновок суду щодо отримання позивачем орендної плати за договором від 21.12.2019 згідно довідки № 100 від 11.05.2022, яка не є належним доказом, оскільки підписана лише представником відповідача, складена вже після подання позивачем даного позову, не підтверджена жодним доказом та заперечується позивачем.

Таким чином, на думку апелянта, оспорюваний договір від 21.12.2019 не може вважатися укладеним, позаяк сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору і при цьому не почали його фактичне виконання, позивач не отримувала орендну плату за цим договором і не передавала земельну ділянку в оренду, адже на акті приймання-передачі відсутня дата.

Вважає, що підписання договору без ознайомлення з його змістом не може вважатися вільним волевиявленням сторони на укладення договору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАФ «Подоляка» просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду по справі - без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ПЛ № 005687 від 05.05.2001, виданого на підставі рішення 8 сесії 23 скликання Валківської сільської ради від 16.12.1999, та інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.2019 позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 6,5736 га кадастровий номер :00:013:0036 з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Валківської сільської ради Полтавського району Полтавської області (а. с. 6-8).

27 грудня 2012 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ПАФ «Подоляка» було укладено договір оренди землі, предметом якого є належна позивачеві земельна ділянка сільськогосподарського призначення.

Договір укладено на 10 років з переважним правом орендаря на його поновлення на новий строк за умови письмового повідомлення орендодавця про намір продовжити дію договору не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку його дії.

Серед істотних умов договору оренди землі сторони визначили розмір орендної плати, яка вноситься орендарем до 25 грудня поточного року у натуральній формі у розмірі 3% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 5 460 грн на рік, згідно погодженої сторонами номенклатури, кількості та вартості продукції, яка поставляється орендарем орендодавцю в рахунок орендної плати. Орендар має право сплатити орендодавцю орендну плату частково або повністю у грошовій формі.

Земельна ділянка передається орендареві в єдиному масиві без визначення її в натурі та без розроблення проекту її відведення у тижневий строк після реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі (пункти 18-20 договору).

Пунктом 43 договору встановлено, що він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

27 грудня 2012 року цей договір оренди землі зареєстровано у Відділі Держкомзему в Полтавському районі, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено відповідний запис за № 03698, та того ж дня між сторонами було підписано акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду.

21 грудня 2019 року у зв`язку із змінами істотних умов, передбачених типовим договором оренди землі від 27.12.2012, між ОСОБА_1 (орендодавцем) та ПАФ «Подоляка» (орендарем) укладено договір оренди землі щодо спірної земельної ділянки кадастровий номер :00:013:0036, який того ж дня зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

За умовами договору оренди землі від 21.12.2019 сторони погодили строк, на якій його укладено - 10 років до 01.01.2033 з продовженням терміну дії договору на період, необхідний орендарю для збору врожаю, якщо земельну ділянку буде засіяно до закінчення дії договору, розмір орендної плати - 10% від грошової оцінки землі з урахуванням коефіцієнту індексації на момент укладення договору, що становить 27 279,54 грн на рік у грошовій та натуральній формі, та право на використання персональних даних. Всі інші умови оренди відповідають договору від 27.12.2012.

16 січня 2020 року ОСОБА_1 подала відповідачу письмову заяву з проханням розірвати вказаний договір оренди землі, оскільки вона не ознайомилась з його змістом та підписала в стані сильного душевного хвилювання через власну неосвіченість та необізнаність.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, позивач вказувала, як на підставу недійсності правочину, саме на факт не підписання нею договору оренди землі від 21.12.2019, згоду на укладення якого вона не надавала та істотних умов договору не погоджувала, у зв`язку з чим вважала спірний договір неукладеним.

Згодом, при розгляді справи вона визнала, що спірний договір підписувала, посилаючись при цьому на введення її відповідачем в оману, проте, заяву про зміну предмету або підстав позову в установленому законом порядку до суду не подавала.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела з посиланням на належні та допустимі засоби доказування факту підписання оспорюваного договору оренди землі під впливом обману з боку відповідача, а також відсутність її волевиявлення на укладення спірного договору оренди землі. При цьому той факт, що позивач добровільно підписавши наданий їй на підпис документ - договір оренди землі, не ознайомилася з його змістом, не свідчить про вчинення договору під впливом обману зі сторони відповідача, а обставини, які є наслідком недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін договору не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним згідно статей 229, 230 ЦК України.

Проте, ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції фактично вийшов за межі заявленого позову, оскільки підстав для визнання правочину недійсним згідно статей 229, 230 ЦК України в установленому законом порядку позивач не заявляла та на обставини навмисного введення її в оману відповідачем чи наявність помилки при укладенні спірного договору оренди землі у поданій до суду позовній заяві не посилалась.

Водночас суд не дав правової оцінки доводам позивача щодо не укладення спірного договору через недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні у мотивувальній частині.

Відповідно до пунктів 4, 5, 6 частини третьої статті 2, статті 13 ЦПК України цивільне судочинство ґрунтується на принципах змагальності сторін, диспозитивності та пропорційності. Диспозитивність цивільного судочинства полягає, зокрема, в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Серед прав та обов`язків позивача цивільне процесуальне законодавство визначає право самостійно, на власний розсуд визначати предмет та підстави позову, що їх він може змінити шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або першого судового засідання у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження (стаття 49 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, відповідно до яких суд має ухвалити рішення, а підставою позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які складаються із фактів, що тягнуть за собою певні правові наслідки: зміну чи припинення правовідносин.

Відповідно статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право, в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право на захист цивільних прав та інтересів особи судом у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, та способи захисту визначено статтями 15, 16 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту суд має встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом положень статей 207, 210, 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Договір, який відповідно до закону підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (стаття 792 ЦК України).

Спеціальним законом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону України «Про оренду землі»).

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (частина перша статті 14 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

За правилами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити у судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі, не свідчать про недійсність спірного договору оренди землі від 21.12.2019, який підписаний сторонами та містить усі істотні умови, передбачені статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а доводи позивача щодо недосягнення між сторонами згоди стосовно об`єкта оренди та строку дії договору, як укладеного на 10 років до 01.01.2033, не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки позивачем оспорюється сам факт укладення договору за таких умов, що не відповідає обраному способу судового захисту.

За наведених обставин підстав для визнання спірного договору оренди землі недійсним колегією суддів апеляційного суду не вбачається, тому апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 але з інших мотивів такої відмови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Плескач В`ячеслава Юрійовича задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2022 року змінити в мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Чумак