Головуючий у І інстанції Майбоженко А.М.
Провадження №22-ц/824/2461/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, встановлення додаткової участі у спілкуванні та вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувсядо Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просивсуд зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом покладення додаткових зобов`язань - не чинити перешкоди спілкуватися щодня з дітьми електронними засобами зв`язку (телефон та/або соціальні мережі), приймати участь у їх лікуванні (безперешкодний доступ до дітей під час хвороби у місці їх перебування та надання інформації про стан здоров`я дітей) та навчанні, спільному відпочинку влітку 14 днів з донькою та 14 днів з сином, окремо без присутності матері, зобов`язати матір дітей повідомляти батька про від`їзд (обставини та напрям) дітей за межі міста Києва більше ніж на два дні, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дітей.

Обґрунтовуючи вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що батьками дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є позивач та відповідачка.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.05.2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації №974 від 22.12.2018 року визначено участь позивача ОСОБА_1 у вихованні його дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за наступним графіком: перша та третя неділя місяця з 11.00 години до 18.00 години; щопонеділка та щосереди з 16.00 години до 18.00 години.

Незважаючи на вказане рішення, відповідачка продовжує чинити перешкоди щодо спілкування та участі у вихованні батьком своїх дітей, зокрема, не надає інформацію про стан здоров`я дітей та про їх пересування, ігнорує дзвінки, формує у дітей негативне сприйняття батька, перекручуючи фактичні обставини, не надає можливості батьку спілкуватися з дітьми у межах встановленого розпорядженням органу опіки та піклування часу.

З приводу наведених перешкод у спілкуванні з дітьми позивач звертався із заявами до відділу поліції, а також до Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації і Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про вжиття заходів реагування щодо порушення права батька на підтримання регулярних стосунків і прямих контактів з дітьми.

Однак, не зважаючи на розгляд вищенаведених звернень та проведення відповідних бесід з відповідачкою, станом на день звернення з позовом до суду позивач позбавлений можливості спілкуватися з дітьми.

28.03.2021 року позивач подав до суду позовну заяву із зміною предмету позову, в якій просив зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , надаючи дітей для зустрічей тричі на тиждень: з ОСОБА_3 щовівторка та щочетверга з 17.00 год. до 08.00 год. ранку наступного дня та щосуботи з 09.00 до 20.00 години, з ОСОБА_4 щопонеділка та щосереди з 17.00. до 08.00 ранку наступного дня та щонеділі з 09.00. до 20.00 години, а також не чинити перешкоди спілкуватися щодня з дітьми електронними засобами зв`язку (телефон та/або соціальні мережі), приймати участь у їх лікуванні (безперешкодний доступ до дітей під час хвороби у місці їх перебування та надання інформації про стан здоров`я дітей) та навчанні, спільному відпочинку влітку 14 днів з донькою та 14 днів з сином, окремо без присутності матері, зобов`язати матір дітей повідомляти батька про від`їзд (обставини та напрям) дітей за межі міста Києва більше ніж на два дні, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дітей.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року справу направлено до Київського апеляційного суду для визначення підсудності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2021 року для розгляду справи визначено Оболонський районний суд м. Києва.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено наступні способи участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дітьми:

- з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щовівторка та щочетверга після закінчення шкільних та позашкільних занять до 08 год. 00 хв. наступного дня, щосуботи з 09 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., за умови попередньої згоди дитини;

- з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щопонеділка та щосереди після закінчення шкільних та позашкільних занять до 08 год. 00 хв. наступного дня, щонеділі з 09 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., за умови попередньої згоди дитини;

- спільний відпочинок батька з дітьми влітку протягом 14 днів, за умови попередньої згоди дітей.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної та резолютивної частин висновки про встановлення способів участі батька у спілкуванні з дітьми та їх вихованні лише за попередньою згодою дитини; доповнити позицією не чинити перешкоди спілкуватись щодня з дітьми електронними засобами зв`язку (телефон та/або соціальні мережі), приймати участь у їх лікуванні (безперешкодний доступ до дітей під час хвороби у місці їх перебування та надання інформації про стан здоров`я дітей) та навчанні, зобов`язанні матері дітей повідомляти батька про від`їзд (обставини та напрям) дітей за межі Києва, на електронну адресу @mail.gov.ua.

Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилається на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та залишення поза увагою тієї обставини, що таке ставлення дітей до батька створила відповідачка, маніпулюючи дітьми та їхньою думкою, у зв`язку із чим у дітей наявний синдром відчуження батька - сукупність симптомів, типових для поведінки дитини в ситуації важкого сімейного конфлікту, коли дитина штучно відчужується від батька, який проживає окремо, через «програмування» ненависті, уникнення, небажання підтримувати зв`язок.

Також позивач у апеляційній скарзі посилається на безпідставність застосування судом першої інстанції в якості доказу висновку від 10.04.2021 року, складеного спеціалістом Федосовою Л.О., оскільки цей висновок ґрунтується на поясненнях матері, а також окремих письмових документах, наданих лише однією стороною - відповідачкою; у

психолога не перебували у дослідженні матеріали справи, яка переглядається,

психолог особисто не спілкувалася з батьком дитини. Висновок психолога

містить загальні висновки про зв`язок матері з дитиною такого віку без

урахування фактичних обставин цієї справи, яка розглядається. Отже, такий

висновок психолога не містить інформацію щодо предмета доказування, а

тому не може бути належним доказом у цій справі.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 106 ЦПК у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо

неправдивий висновок.

Висновок експерта не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду (відповідне положення міститься у постанові Великої Палати від 18 грудня 2019

року у справі № 522/1029/18).

В той же час, Оболонським районним судом м. Києва відхилено клопотання позивача про проведення експертизи дітей. Таким чином, він був позбавлений судом

можливості надати свої докази, що підтверджують маніпулювання свідомістю

дітей та наявності в ОСОБА_5 та ОСОБА_4 синдромупсихологічного відчуження батька.

Також, в обґрунтування скарги апелянт зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду з клопотанням від 07.06.2022 року, в якому повідомила, що з дітьми перебуває в Італії. Отже, суд задовольняючи частково позов, розумів, що зазначене рішення суду не може бути виконано.

При цьому, вимога ОСОБА_1 до відповідачки ОСОБА_2 не чинити перешкоди спілкуватись щодня з дітьми електронними засобами зв`язку (телефон та/або соціальні мережі), приймати участь у їх лікуванні (безперешкодний доступ до дітей під час хвороби у місці їх перебування та надання інформації про стан здоров`я дітей) та навчанні, зобов`язанні матері дітей повідомляти батька про від`їзд (обставини та напрям) дітей за межі Києва, якраз і є тими дієвими заходами, які можуть бути виконані відповідачем в умовах, що склалися.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Валька І.В., останній проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Штундер Я.Г. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Валько І.В. в апеляційному суді проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечив з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2010 року по 2019 рік.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідачем створюються перешкоди йому у спілкуванні з дітьми.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.05.2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживають разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Батько дитини ОСОБА_1 проживає окремо, хоча зареєстрований за однією адресою з відповідачкою ОСОБА_2 та дітьми.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.05.2019 року у справі за унікальним № 752/4663/19, а також постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 04.07.2019 року, ОСОБА_1 визнаний винним у домашньому насильстві за ч.1 ст.173-2 КУпАП (том 1, а.с.120-126).

20.08.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва було встановлено ОСОБА_1 обмежувальний припис на 6 місяців, яким заборонено наближатися більш ніж на 200 метрів до місця проживання відповідачки та дітей, заборонено наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця навчання дітей, заборонено листуватися з дітьми. Через шість місяців 20.02.2020 року припис був скасований апеляційним судом.

Відповідно до висновку від 10.04.2021 року, складеного кандидатом психологічних наук, спеціалістом вищої категорії, завідувачем лабораторії практичної психології Навчально-наукового інституту міжнародних відносин і соціальних наук ПАТ «Вищий навчальний заклад» МАУП, доцента кафедри психології Навчально-наукового інституту міжнародних відносин і соціальних наук ПАТ «Вищий навчальний заклад» МАУП, практичного психолога КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» ОСОБА_7 за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , діти мають тісну, надійну прив`язаність до матері та уникаючу прив`язаність до батька. Прив`язаність дітей між собою є особливою, тісною та надійною. Середовище, в якому знаходяться діти, є для них сприятливим та таким, що забезпечує задоволення їхніх базових потреб та всебічний розвиток. Мати є для ОСОБА_4 та ОСОБА_5 опорною особою.

За результатами експериментально-психологічного обстеження, рівень інтелектуально-мнестичного розвитку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідає віковим нормативам та отриманому життєвому досвідові. Діти з урахуванням їх рівня інтелекту та індивідуально-психологічних властивостей можуть усвідомлювати реальний зміст власних дій та повною мірою свідомо керувати ними і передбачити їх наслідки.

Згідно результатів дослідження, спілкування ОСОБА_4 і ОСОБА_5 із батьком ОСОБА_1 завдає серйозний психологічний дискомфорт дітям.

Примушування дітей до спілкування з батьком ОСОБА_1 поза волею дітей може вкрай негативно вплинути на психологічний стан та розвиток дітей. Такий примус буде психотравмувальним для дітей.

Тому, практичним психологом ОСОБА_7 рекомендовано врахувати бажання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при вирішенні питання про графік, можливість чи неможливість контакту, спілкування з батьком, оскільки воно носить ознаки їх особистих вражень та переконань і не є результатом навіювання чи маніпулювання свідомістю дітей. Особисте спілкування дітей з батьком може відбуватися виключно за наявності позитивного висновку фахівця з психології щодо готовності дітей до здійснення такого спілкування без завдання дітям психологічної шкоди.

Судом першої інстанції у відповідності до положень ч.4 ст.232 ЦПК України, було проведено допит дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у присутності Годун Л.М. представника Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації.

Діти під час допиту були спокійні, врівноважені, на запитання суду категорично заперечили можливість їх спілкування з батьком, зазначивши, що не бажають цього.

ОСОБА_5 пояснила, що вже три роки вона живе з мамою і братом. З татом в неї були погані стосунки. Тато бив її, коли вона не хотіла спати, і силою заставляв іти в садок. Після того, як батько почав жити окремо, вона стала спокійнішою, раніше була нервовою, зажатою. Тато штовхав її брата ОСОБА_4 , коли було розлучення з мамою, кидав ложку в лоб йому. З вересня приходив двічі, з чужими людьми, погрожував, що виселить з квартири. Не хоче спілкуватися з ним, бо батько лише принижує її, говорить, що вона не доглянута. Пояснила, що в неї є мобільний телефон, однак номер телефону батькові давати дитина не хоче. Батько заходить в програму « Зум », де ведуться уроки, спостерігає, та пише, що вона не розчесана, не так тримає руки. Раніше писав у загальний чат « Зуму » і це бачили всі однокласники. З мамою відносини нормальні, конфліктів не буває. Мама ніколи не говорила погано про тата. ОСОБА_5 сама не хоче з ним спілкуватися.

ОСОБА_4 пояснив, що наразі проживає з мамою і сестрою. Батько приходить до них рідко, близько двох разів на рік. Останній раз приходив з чужими людьми. ОСОБА_5 не хоче залишатися з ним, вона дуже хвилюється після його візитів. Батько казав, що буде заставляти її гуляти з ним. ОСОБА_4 категорично відмовляється від прогулянок з ним. Батько його називає «байстрюком», бив його, виганяв дитину в тамбур. Коли він не правильно тримав ложку, батько давав йому «підзатильника». Постійно був дуже вимогливий до нього. Данилу відомо, що ОСОБА_1 не рідний тато. Не пам`ятає, чи запитували у нього згоди на усиновлення. Де тато живе не знає. Утримує їх мама. ОСОБА_4 має мобільний телефон, але татові номер давати не збирається.

Зі змісту висновку №01 від 06.01.2022 року психологічного обстеження малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , підготовленого Міським центром дитини, вбачається наступне.

У ОСОБА_5 достатній рівень обізнаності щодо своєї особистості, родини. Розвиток пізнавальної сфери, уваги, уяви, пам`яті відповідають віковій нормі. Дитина здатна тривалий час концентрувати увагу на виконанні завдань, старанна та відповідальна. Психоемоційний стан дитини, під час діагностики, переважав спокійний та врівноважений. Присутні тривожність, подавлена агресивність. До складу сім`ї включає матір, брата, дідуся ОСОБА_15 , бабусю ОСОБА_16 , хресну матір та її чоловіка.

Матір - найбільш близька людина в житті дитини. Сформовано довірливі відносини з матір`ю. Дівчинка вільно та спокійно почувається в її присутності. Це важлива і значима фігура в житті дівчинки. Дитина довіряє матері відчуває в ній опору та захист.

Важливими людьми для дитини є також бабуся, брат ОСОБА_4 , бабуся ОСОБА_16 та дідусь ОСОБА_15 .

По відношенню до батька діагностується уникаюче ставлення та емоційне дистанціювання. Дитина демонструє образу по відношенню до батька. Кожного разу при згадці про батька, ОСОБА_5 згадує про негативні ситуації, пов`язані із діями батька по відношенню до неї, брата чи матері. У ході спостереження за поведінкою та емоційними реакціями дитини було помічено, що коли дитина згадувала про батька, то починала хвилюватися, сердитися.

У проективній методиці «Сім`я тварин» всі члени сім`ї, на малюнку зображені маленькими, біля самого краю листа, що може свідчити про знижений настрій дитини, тривогу, почуття непристосованості та незахищеності. Цей емоційний стан дитини пов`язаний саме із сімейною сферою, тобто асоціації, які виникають через сімейну ситуацію, викликають у дитини тривогу, пригніченість, зниження настрою. Дівчинка залучена до конфлікту дорослих. Під час зустрічей з психологом дівчинка неодноразово переказувала інформацію, яка стала їй відома від матері.

Події, про які розповідає дитина, а саме - застосування батьком фізичних покарань до неї та брата, конфлікти між батьками, виклики поліції, негативні відгуки матері про батька, мають травмуючий вплив на психіку дитини та призводять до бажання дитини відсторонитися від батька.

ОСОБА_4 тактовний та відкритий до взаємодії, комунікабельний. Може обґрунтувати свій вибір, пояснити думку. У ОСОБА_4 діагностується середній рівень самооцінки, присутня самокритичність. Присутня подавлена агресивність, напруга. До своєї сім`ї включає матір та сестру.

У дитини прослідковується емоційний зв`язок з матір`ю. Матір сприймає як близьку та важливу для себе фігуру, говорить про довіру до неї.

У дитини гарні відносини також з бабусею та дідусем. Серед значимих чоловічих фігур виділяє дідуся. Розповідає, що йому подобається із ним спілкуватись та проводити час.

Щодо батька, дитина налаштована вороже, присутня образа, злість на батька. ОСОБА_4 залучений у конфлікт між батьками, відчуває відповідальність за рішення дорослих, вважає, що він міг вплинути на розлучення батьків. Дитина постійно згадувала неприємні ситуації, критикувала поведінку батька.

Події, про які згадує дитина, а саме - застосування батьком фізичних покарань, той факт, що дитина була свідком конфліктів між батьками, мають травмуючий вплив на психіку ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 демонструють однобоке ставлення до матері та батька, де відносини із матір`ю діти наділяють виключно позитивним змістом (говорять про матір, та її родину як про самих добрих та хороших, зазначають, що сумують за ними тощо); батькові діти приписують виключно негативні риси, адресують йому звернення про те, що не люблять його, кажуть про нього, що він злий, жорстокий, агресивний тощо. Відсутність в дітей амбівалентного ставлення до кожного із батьків, поляризація дітей у відношенні матері та батька виникає в ситуації конфлікту між батьками, коли діти, щоб не знаходитись в епіцентрі конфлікту та уникнення занадто складної для психіки задачі, обирають обмеження взаємовідносин з одним із батьків та наділяють його виключно негативними рисами.

Оскільки матір для дітей є значимим та авторитетним дорослим,ставлення дітей до батька обумовлюється особливостями взаємовідносин між батьками. Але присутність у взаємовідносинах між батьком та дітьми випадків тілесних покарань зі сторони батька, психологічного тиску, про що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 неодноразово повідомляли під час діагностики, також призводять до бажання дітей відсторонитися від батька.

Дітям необхідний час для налагодження контакту із батьком. Рекомендовано поступове налагодження спілкування батька із дітьми під час їх зустрічей. Зустрічі мають відбуватися в безпечній та спокійній обстановці, з урахування бажання дітей, в присутності соціального працівника, психолога Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді або іншої нейтральної третьої особи, яка є безпечною для дітей.

Представник третьої особи надав суду висновок, згідно якого визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дітьми:

- з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щовівторка та щочетверга після закінчення шкільних та позашкільних занять до 08 год. 00 хв. наступного дня, щосуботи з 09 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.;

- з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щопонеділка та щосереди після закінчення шкільних та позашкільних занять до 08 год. 00 хв. наступного дня, щонеділі з 09 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.;

- спільний відпочинок батька з дітьми влітку протягом 14 днів.

Батько має погоджувати час та місце зустрічей з дітьми засобами стільникового зв`язку напередодні зустрічі. Всі зустрічі мають відбуватися виключно за згодою дітей.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, при цьому, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дітей, в сукупності з тривалістю конфлікту між батьками, прив`язаністю дітей до матері, категоричну і сталу незгоду дітей на спілкування з батьком, захищаючи їх найкращі (найвищі) інтереси, встановив у рішенні в якості умови для подальшої участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми наявність їх згоди на такі зустрічі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За приписами ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

В силу ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

20.11.1989 року Організацією Об`єднаних Націй була прийнята Конвенція про права дитини, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року.

Згідно ст.3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (ст.12).

Розкриваючи зміст принципу найкращих інтересів дитини і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку №14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи:

«Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку:

по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими;

по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46).

Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі елементи, що фігурують у переліку, повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50).

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.

Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80).

У даній справі діти за волею обох батьків стали свідком їх конфлікту, спостерігали реальні конфлікти у випадку, коли тато піднімав руку на матір, а також піднімав руку і на сина, коли той намагався заступитися за матір. В силу віку та вразливості, ОСОБА_4 сприймає себе винним у конфлікті між батьками, ОСОБА_5 пам`ятає, що батько застосовував до неї фізичну силу, ображав її, тому діти не хочуть з ним спілкуватися. Про ці обставини діти повідомили суд при їх допиті.

За цей період у дітей сформувалась певна образа на батька за його відношення до матері, до них, яку можна оцінити і як наслідок самостійних висновків, і як висновків, сформованих за допомогою дорослих людей, які мають для дітей авторитет. Діти не розуміють прагнення батька обмежити їх у спілкуванні з дідусем і бабусею.

Діти відкидають будь-яку можливість подальшого спілкування з батьком, кажуть, що не бажають цього, бо тато не дослухається до прохань дітей, принижує, ображає їх. Ситуація, яка склалась в їхньому житті негативно вплинула на відношення до батька, внаслідок чого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не бажають зустрічей з ним, зазначаючи, що без нього їм буде краще і спокійніше.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що не відповідатиме найкращим інтересам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 їх спілкування з батьком в присутності матері чи психолога, оскільки це може завдавати їм ще більшої шкоди, з урахуванням неприязнених відносин між батьками. Діти вважають, що тато не прислухається до їх прохань і бажань. Суд не може не зважувати на бажання дітей бути почутими батьками та іншими, зокрема судом.

Тому, суд, встановлюючи спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, обґрунтовано керувався забезпеченням принципу найкращих (найвищих) інтересів дітей, з урахуванням чого встановив спосіб участі батька у їх вихованні шляхом надання йому побачень з дітьми:

з ОСОБА_5 - щовівторка та щочетверга після закінчення шкільних та позашкільних занять до 08.00 год. наступного дня, щосуботи з 09.00 год. до 20.00 год.,

з ОСОБА_4 - щопонеділка та щосереди після закінчення шкільних та позашкільних занять до 08.00 год. наступного дня, щонеділі з 09.00 год. до 20.00 год. та спільний відпочинок батька з дітьми влітку протягом 14 днів.

Ці заходи застосовані судом на момент вирішення справи, їх подальша доля буде залежати вже не від дитини, чи суду, а від батька, який сприятиме поверненню довірливих та близьких взаємовідносин дітей та його. Після цього, у випадку зміни відношення дітей до зустрічей з батьком та зміні обставин, встановлених судовим рішенням, може бути реалізовано право на пред`явлення нового позову чи самостійного вирішення цього питання в межах сім`ї, без втручання органів державної влади.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення враховано також те, що відповідно до положень ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ, яка сформувалась в справах, що стосуються права на повагу до приватного та сімейного життя, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб національні органи влади намагались встановити справедливий баланс між інтересами дитини та інтересами батьків, приділяючи особливу увагу найкращим інтересам дитини.

Незважаючи на те, що практика Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не є обов`язковими, а заперечення дітей, які мають бути наділені належною вагою, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з дитиною (див. K. B. та інші проти Хорватії, № 36216/13, § 143, 14.03.2017 року). Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів (див. C. проти Фінляндія, № 8249/02, §§ 57-59, 9 травня 2006 року); такі інтереси зазвичай диктують, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може зашкодити його здоров`ю та розвитку (справа Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії, § 136).

Хоча основною метою статті 8 є захист особи від свавілля органів державної влади, існують, крім того, позитивні зобов`язання щодо ефективної «поваги» до сімейного життя (див. наведене вище в § 63). Суд неодноразово стверджував, що у справах, що стосуються прав контакту одного з батьків, держава, в принципі, зобов`язана вживати заходів з метою возз`єднання батьків зі своїми дітьми та зобов`язання сприяти таким возз`єднанням, наскільки інтереси дитини говорять про необхідність збереження особистих відносин і, якщо це необхідно, «відновити» сім`ю (див., серед іншого, Іньякколо-Зенід, цитоване вище, § 94).

Однак обов`язок національних органів влади вживати заходів для поліпшення контактів не є абсолютним. Це обов`язок засобів, а не результату, і він може вимагати підготовчих або поетапних заходів. Характер та масштаби такої підготовки залежатимуть від обставин кожної справи, але співпраця та розуміння всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Однак, оскільки органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, відсутність цих заходів не є обставиною, яка сама по собі може звільнити їх від своїх позитивних зобов`язань згідно зі статтею 8. Навпаки, така підготовка вимагає від органів влади вжити заходів для узгодження конфліктуючих інтересів маючи на увазі найкращі інтереси дитини як першочергового питання (Рібич проти Хорватії, № 27148/12, § 94, 2 квітня 2015 року. Отже, вирішальним є те, чи національні органи влади вжили всіх необхідних заходів для полегшення контактів, які можуть обґрунтовано вимагатися в особливих обставинах кожної справи (див., mutatis mutandis, Купінгер проти Німеччини, № 62198/11, § 101, 15 січня 2015 року та Хукканен проти Фінляндії, 23 вересня 1994 року, § 58, Серія A № 299-A).

Застосовуючи вищевказані стандарти захисту прав людини у даному провадженні, суд обґрунтовано зауважив про те, що у взаємовідносинах між ОСОБА_1 та дітьми тривалий час приймають опосередковану участь органи державної влади, а саме суд, орган опіки та піклування, соціальні служби. Думка дітей, щодо небажання спілкуватися з батьком є тривалою та незмінною, що вбачається із висновку Міського центру дитини, підтверджена під час допиту дітей. Думка ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в даному випадку сама по собі не стала б підставою для ухвалення саме такого рішення, однак в сукупності з тривалістю конфлікту між батьками, прив`язаністю дітей до матері, зважаючи на категоричну і сталу незгоду дітей на спілкування з батьком, захищаючи їх найкращі (найвищі) інтереси, суд дозволив собі у рішенні встановити в якості умови для подальшої участі батька у житті дітей наявність їх згоди на такі зустрічі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про виключення із мотивувальної та резолютивної частин рішення зазначення про зустріч з дітьми лише за їх попередньою згодою, колегією суддів відхиляються, як такі, що не спростовують обгрунтованості висновків суду в цій частині, оскільки судом повно, всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, перевірено їх належними та допустимими доказами, зокрема висновком фахівця від 10.04.2021 року, висновком Міського центру дитини №01 від 06.01.2022 року психологічного обстеження дітей, а також з`ясовано думку дітей шляхом їх допиту в судовому засіданні в порядку ч. 4 ст. 232 ЦПК України. Вищенаведені докази в їх сукупності та взаємозв`язку стали підставою для обґрунтованого висновку суду про обумовлення зустрічей дітей з батьком їх попередньою згодою на це. При цьому, судом у рішенні вірно зазначено, що такий спосіб встановлюється на час ухвалення рішення з метою якнайкращого забезпечення прав дітей, однак може бути змінений в подальшому в разі покращення відносин між дітьми та батьком.

Необгрунтованими є і доводи скарги про неналежність висновку фахівця від 10.04.2021 року, як доказу, оскільки у висновку не зазначено про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність та що висновок підготовлений для подання до суду. Зокрема, зі змісту висновку фахівця від 10.04.2021 року вбачається, що висновок підготовлений для подання до суду, крім того, фахівець ОСОБА_7 , що його склала, у висновку заявляє, що обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (том 1, а.с.198).

Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про доповнення рішення зазначенням про зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкоди спілкуватись щодня з дітьми електронними засобами зв`язку (телефон та/або соціальні мережі), приймати участь у їх лікуванні (безперешкодний доступ до дітей під час хвороби у місці їх перебування та надання інформації про стан здоров`я дітей) та навчанні, зобов`язанні матері дітей повідомляти батька про від`їзд (обставини та напрям) дітей за межі Києва, оскільки позивачем під час розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами факту створення йому відповідачем ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з дітьми в такий спосіб.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: