УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 549/103/22

провадження № 61-904ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Чорнухинська селищна рада Лубенського району Полтавської області,

розглянувши касаційну скаргу Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 20 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 20 липня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.

Визнано протиправними дії Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області щодо відмови у виділенні в натурі (на місцевості) земельної ділянки ОСОБА_1 згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0209498.

Зобов`язано Чорнухинську селищну раду Лубенського району Полтавської області ухвалити рішення про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки ОСОБА_1 згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0209498 з наданням дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Стягнено з Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 9 962 грн у відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись з постановою Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, Чорнухинська селищна рада Лубенського району Полтавської області 18 січня 2023 року подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 20 липня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику п`ять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 563/1407/19 (провадження № 61-510св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19 (провадження № 61-19430св20)

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Чорнухинський районний суд Полтавської області виходив з недоведення належними і допустимими доказами того, що позивач була членом Колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП) «Україна» і, як наслідок, має право на земельну частку (пай).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність доведення позивачем обставин щодо членства у КСП «Україна», не врахувавши, що ОСОБА_1 вже видано сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 1,66 в умовних кадастрових гектарах, який у розумінні пункту 17 Розділу Х Перехідних положень ЗК України та частини першої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних ділянок (паїв)» є основним документом, що посвідчує право позивача на земельну частку (пай).

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що ОСОБА_1 29 грудня 1996 року видано сертифікат серії ПЛ № 0209498 на право на земельну частку (пай) розміром 1,66 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП «Україна», який виготовлений на підставі рішення № 307 Чорнухинської районної державної адміністрації від 29 листопада 1996 року, зареєстрованого 29 грудня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 423.

Згідно розпорядження голови Чорнухинської районної державної адміністрації «Про затвердження розміру вартості земельної частки (паю) по КСП ім. Сковороди, ім. Суворова, «Україна», «Більшовик»» затверджено розмір і вартість земельної частки (паю), що розроблені Інститутом землеустрою УААН на виконання Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» по колективних сільськогосподарських підприємствах ім. Сковороди, ім. Суворова, «Більшовик», «Україна», згідно додатку № 1. Згідно додатку № 1 розмір земельної частки (паю) по колективному сільськогосподарському підприємству «Україна» становить 1,66 га.

Рішенням Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області від 25 травня 2021 року № 1306 «Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 », вирішено відмовити ОСОБА_1 у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної частки (паю) розміром 1,66 умовних кадастрових гектарах для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель запасу комунальної власності у зв`язку з тим, що рішенням Чорнухинського районного суду від 9 червня 2017 року

у справі № 549/114/17 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про визнання права власності за сертифікатом на земельну частку (пай) відмовлено.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

У пункті 17 Розділу Х Перехідних положень ЗК України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних ділянок (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) (частина перша статті 9 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).

Встановивши, що ОСОБА_1 вже видано сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 1,66 в умовних кадастрових гектарах, який у розумінні пункту 17 Розділу Х Перехідних положень ЗК України та частини першої

статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних ділянок (паїв)» є основним документом, що посвідчує право позивача на земельну частку (пай), суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2021 року

у справі № 563/1407/19 (провадження № 61-510св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19 (провадження № 61-19430св20), відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин у справі № 549/103/22. Судами попередніх інстанцій у зазначених справах судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин справи.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2022 рокує необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність постанови суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції, є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук