печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Рябошапко М.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя суми грошової компенсації 1/2 частини вартості відчуженого майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суми грошової компенсації 1/2 частки вартості відчуженого майна, а саме автомобіля Toyota C-HR, 2019 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , який був відчужений 30 квітня 2020 року.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі, під час якого відповідач без згоди та відома позивача, як співвласника спільного сумісного майна, відчужила належний їм спільно транспортний засіб - автомобіль марки Toyota C-HR, 2019 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , доньці ОСОБА_3 . Окрім того, продаж автомобіля здійснено за заниженою ціною. Тому позивач просить стягнути з відповідача 1/2 частку від вартості відчуженого автомобіля, згідно з договором купівлі-продажу від 13 березня 2020 року № ВДиА-0001/073, за яким колишнім подружжям було придбано це авто. Позивач, звертаючись до суду з позовом, вказав, що йому стало відомо про відчуження спільно придбаного у шлюбі автомобіля лише 27 травня 2020 року.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 08 липня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (т. І а. с. 38).

Окрім того, ухвалою суду від 08 липня 2020 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 про витребування письмових доказів витребувано у ОСОБА_2 договір купівлі-продажу автомобіля від 13 березня 2020 року № ВДиА-0001/073; договору, на підставі якого 22 травня 2020 року ОСОБА_2 відчужила автомобіль марки Тоуоtа, модель: С-НR, тип: загальний легковий - загальний хетчбек-В, рік випуску: 2019, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 ; у територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України № 8041 договір, на підставі якого 22 травня 2020 року ОСОБА_2 відчужила автомобіль марки Тоуоtа, модель: С- НR, тип: загальний легковий - загальний хетчбек-В, рік випуску: 2019, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 ; документів, що стали підставою для проведення відповідних реєстраційних операцій із зазначеним транспортним засобом (автомобілем) (т. І а. с. 40).

09 вересня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому просила позовні вимоги задовольнити частково з урахуванням позиції викладеної у відзиві. А саме, вказувала, що позивач надав усну згоду на відчуження вказаного транспортного засобу дочці, й зазначає, що ринкова вартість автомобіля є значно меншою, тому сума компенсації, яку просить стягнути позивач (342 288, 00 грн) є завищеною. До відзиву додано звіт про оцінку вартості автомобіля від 03 вересня 2020 року, де зазначена вартість легкового автомобіля Toyota C-HR, 2019 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , складає суму 575 688, 00 грн (т. І а. с. 55-82).

11 вересня 2020 року на виконання ухвали суду від 08 липня 2020 року від Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС у м. Києві до суду засобами поштового зв`язку подано копію договору купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року транспортного засобу Тоуоtа, модель: С-НR, тип: загальний легковий - загальний хетчбек-В, рік випуску: 2019, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 (т. І а. с. 100-107).

25 вересня 2020 року позивач подав відповідь на відзив, в якій заперечував надання згоди на відчуження та наполягав на тому, що вартість автомобіля становить суму у розмірі 684 576, 00 грн, згідно з договором купівлі-продажу № ВДиА-0001/073 від 13 березня 2020 року, однак погоджується на стягнення з відповідача частини грошових коштів, виходячи з суми, про яку вказує відповідач, - 654 151, 00 грн, тобто у розмірі 327 075, 50 грн (т. І а. с. 110-116).

Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року повернуто заявнику (т. І а. с. 198-199).

17 вересня 2021 року постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. І а. с. 246-249).

23 червня 2022 року позивачем подано пояснення у справі (т. ІІ а. с. 42-45).

Ухвалою суду від 03 серпня 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя залишено без руху, яку ухвалою суду від 08 грудня 2022 року повернено заявнику.

13 лютого 2023 року від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, в якій позов підтримав та просив задовольнити.

Сторони та / або їхні представники у судове засідання 13 лютого 2023 року не з`явилась, повідомлені належним чином. До того ж відповідач у судові засідання систематично не з`являлася, про розгляд справи неодноразово повідомлялася судом у встановленому законом порядку й належним чином, будь-яких заяв про розгляд справи про розгляд справи у його відсутність або про відкладення судового засідання від нього до суду не надходило.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (частина перша ст. 223 ЦПК України).

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані у справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що з 29 серпня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва за актовим записом № 1378, відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 /т. І а. с. 20/.

13 березня 2020 року подружжя набуло право спільної сумісної власності на автомобіль марки Toyota C-HR, 2019 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , згідно з договором купівлі-продажу від 13 березня 2020 року № ВДиА-0001/073, укладеного ТОВ «ВіДі Автострада» і ОСОБА_2 . Згідно з пунктами 2, 3, 5 договору, вартість автомобіля, який є новим, склала 684 576, 00 грн /т. І а. с. 23-25, 57/.

30 квітня 2020 року ОСОБА_2 відчужила вказаний автомобіль марки Toyota C-HR, 2019 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , на користь їхньої з ОСОБА_1 доньки - ОСОБА_3 , за ціною у розмірі 5 000, 00 грн, згідно з договором купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року № 7849/20/001050 (т. І а. с. 22, 58-60).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/21239/20-ц року від 01 березня 2021 року, що набрало законної сили 20 квітня 2021 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що перед укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу, відповідач повинен був отримати письмову згоду дружини тобто позивача на вчинення вказаного правочину, але цього не зробив.

Позивач наголошує, що своєї згоди на розпорядження цим автомобілем не надавав, а відчуження транспортного засобу відповідачем було здійснено без відома та без згоди на це позивача і, як він наголошує, надати згоду не міг та не мав наміру.

Жодних доказів того, що позивач надавав згоду на відчуження вказаного транспортного засобу, який є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін, матеріали справи не містять.

Таким чином, автомобіль Toyota C-HR, 2019 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , який було придбано у шлюбі і є спільною сумісною власністю сторін, а відчуження його відповідачем було здійснено без відома та без згоди на це позивача.

Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача, у контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Відповідно до Конституції України, регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно і сім`ї визначаються виключно законами України.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

У відповідності до частини першої ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Положення частини другої ст. 60 Сімейного кодексу України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Аналогічне положення міститься і в частині третій ст. 368 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено частиною першою ст. 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено правовий висновок про те, що у ст. 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за загальним правилом, що випливає з наведених вище правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу, належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування їх в шлюбі.

Як встановлено судом, спірний автомобіль Toyota C-HR, 2019 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , був придбаний за час шлюбу сторін, тому він є майном спільної сумісної власності подружжя, також відповідач не посилалася на те, що автомобіль є особистою приватною її власністю. Матеріали справи не містять доказів того, що кошти, отримані відповідачем за договором купівлі-продажу автомобіля від 30 квітня 2020 року, були використані нею в інтересах сім`ї.

Згідно з ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною третьою статті 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною другою ст. 65 Сімейного кодексу України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

За приписами положень частини другої, третьої ст. 369 Цивільного кодексу України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника уразі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до частини першої, другої ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Оскільки договір купівлі-продажу автомобіля укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , який є співвласником відчуженого транспортного засобу договору разом із ОСОБА_2 , у силу вимог статті 60 Сімейного кодексу України, і що відповідач не спростувала, то відповідно оскаржуваний договір, відповідно до вимог статей 203, 205, 215 Цивільного кодексу України може за позовом бути визнаний судом недійсним.

Отже, вимоги позивача є законними й він має право на поновлення свого права власності. Втім позивач просить суд стягнути 1/2 частку вартості у грошовому еквіваленті проданого без його згоди й відома автомобіля, яким він володів з відповідачем спільно.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного майнового права, не суперечить чинному законодавству й є ефективним з точки зору позивача.

Суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, враховуючи право позивача на грошову компенсацію за відчужений без його згоди автомобіль, яким він був власником спільно із відповідачем, у розмірі 1/2 частки вартості відчуженого майна, згідно з висновком про вартість майна від 03 вересня 2020 року, що складає 287 844, 00 грн.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення пункту частини другої ст. 141 ЦПК України.

Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної частини позову, а саме: з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2 877, 55 грн (84, 09 % від суми сплаченого при поданні судового збору 3 422, 00 грн).

Керуючись ст. ст. 1-22, 368, 369 Цивільного кодексу України, ст.ст. 63, 65, 68 Сімейного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя суми грошової компенсації 1/2 частини вартості відчуженого майна - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Toyota C-HR, 2019 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , у сумі 287 844, 00 грн (двісті вісімдесят сім тисяч вісімсот сорок чотири гривні).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в розмірі 2 877, 55 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 23 лютого 2023 року.

Суддя О. Л. Бусик