справа № 489/6767/21 провадження №2/489/310/23
РІШЕННЯ

Іменем України

22 лютого 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Коваленка І.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (в порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі АТ «СГ «ТАС») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення

встановив:

У жовтні 2021 року позивач, через свого представника адвоката Ярошевського Г.В., звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути на його користь: з АТ «СГ «ТАС» майнову шкоду, заподіяну здоров`ю у сумі 75703,30 грн. та шкоду, заподіяну майну у сумі 5190,00 грн., а всього 80893,90 грн.; з ОСОБА_2 відшкодування втраченого заробітку внаслідок каліцтва у сумі 137593,81 грн. та завдану моральну шкоду у сумі 120000,00 грн., а всього 257593,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 23.06.2018 (у позові допущено помилку, вірна дата дорожньо-транспортної пригоди 26.06.2018) приблизно о 16:40 годині ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Volkswagen LT28, номерний знак НОМЕР_1 , який належав на праві власності ОСОБА_3 , в момент проїзду регульованого перехрестя проспекту Богоявленського та вулиці Молодогвардійська, в порушення вимог підпунктів 10.1 та 16.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, із відповідними змінами та доповненнями (далі Правила дорожнього руху), перед початком маневру повороту ліворуч не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, повертаючи ліворуч, не надав переваги транспортного засобу, який рухався у зустрічному напрямку, в результат чого допустив зіткнення з мопедом Kanuni SLY, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді осколкового перелому верхньої третини правої плечової кістки, скальпованої травми голови, через що став інвалідом третьої групи та повністю втратив працездатність правої руки.

За вказаним фактом обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002590 відносно ОСОБА_2 за кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статтею 286 КК України, направлено до Ленінського районного суду міста Миколаєва. Ухвалою суду від 08.09.2021 відповідача звільнено від кримінальної відповідальності на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито, а цивільний позов позивача залишено без розгляду. В результаті отриманих тілесних ушкоджень позивач був вимушений тривалий час проходити лікування та перенести дві операції, а на ліки позивач витратив всього 32703,30 грн. До того ж, на рекомендоване санаторно-курортне лікування, з переїздом до міста Хмільник та у зворотному напрямку необхідно витратити 43000,00 грн. У зв`язку з інвалідністю та втратою працездатності руки, позивач втратив добре оплачувану роботу, а разом з цим і добрий заробіток, оскільки його було переведено на менш оплачувану роботу. Втрачений заробіток за період з 12.02.2019 по 12.09.2021 становить 137593,81 грн. Також в результаті вчиненого відповідачем кримінального правопорушення пошкоджено, належний на праві власності позивачу транспортний засіб, на відновлення якого необхідно витратити 5190,00 грн. Крім майнової шкоди позивачу завдано і моральну шкоду, яку він оцінює в 120000,00 грн.

На момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в АТ «СГ «ТАС». Через те, що відповідач не відшкодував завданої шкоди, 16.09.2019 позивач надіслав на адресу АТ «СГ «ТАС повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву про страховий випадок з вимогою про відшкодування шкоду, проте відповіді на вказану вимогу не отримав. На теперішній час ніхто з відповідачів не відшкодував позивачу завдані збитки. За такого, позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом.

Представник АТ «СГ «ТАС» 12.11.2021 надав до суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що у відповідача не має підстав для виплати суми страхового відшкодування, оскільки відсутня вина страхувальника, так як позивачем не надано належних та допустимих доказів про встановлення вини особи, відповідальність якої застрахована, у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, тобто доказів виникнення цивільно-правової відповідальності. Крім того, заявлені позивачем витрати на лікування не обґрунтовані належним чином, відсутня медична документація із зазначенням призначеного лікування, направлення лікаря на реабілітацію та відсутня фінансова документація відносно витрат, що пов`язані з реабілітацією. Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди то страховик відшкодовує 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, після звернення позивача в установленому законом порядку та розгляду кримінальної справи. Крім того, позивачем був пропущений термін подачі заяви про страхове відшкодування, у зв`язку з чим АТ «СГ «ТАС» прийняло рішення про відмову у його виплаті.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на позов не скористався. Повідомлення вказаного відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації проживання та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25.10.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Про розгляд справи сторони повідомлені належним чином, в т.ч. шляхом розміщення оголошення на офіційному веб сайті судової влади.

Направлена на адресу відповідача ОСОБА_4 судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судовий розгляд.

Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України не надходило.

У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його складання.

Дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, доводи сторін та докази на їх підтвердження, оглянувши кримінальну справу №489/547/19, суд дійшов наступного висновку.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08.09.2021 закрито кримінальне провадження №0002590 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, звільнено його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Заявлений ОСОБА_1 в кримінальному провадженні цивільний позов залишено без розгляду.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Оскільки цивільний позов ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, ухвалою суду в кримінальному провадженні залишено без розгляду, тому даний цивільний позов підлягає вирішенню судом в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частинами першою, другою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом статті 44 КК України звільнення від кримінальної відповідальності це врегульована кримінальним і кримінальним процесуальним законодавством відмова держави від засудження особи, яка вчинила злочин, і від застосування щодо неї примусу у формі покарання. Звільнення особи від кримінальної відповідальності не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У цьому випадку кримінальний закон виходить зі встановлення факту вчинення особою кримінально караного діяння, а тому передбачені КК України підстави для звільнення від кримінальної відповідальності відповідно до положень статті 49 КК України не є реабілітуючими.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (статтія 11 ЦК України.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема обвинувального акту встановлено, що 26.06.2018 приблизно о 16:40 годині ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Volkswagen LT28, номерний знак НОМЕР_1 , в момент проїзду регульованого перехрестя проспекту Богоявленського та вулиці Молодогвардійська, в порушення вимог підпунктів 10.1 та 16.1 Правил дорожнього руху, перед початком маневру повороту ліворуч не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, повертаючи ліворуч не надав переваги транспортного засобу, який рухався у зустрічному напрямку, в результат чого допустив зіткнення з мопедом Kanuni SLY, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача. Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді осколкового перелому верхньої третини правої плечової кістки, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08.09.2021 ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито, а цивільний позов позивача залишено без розгляду.

Частиною шостою статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до акту огляду пошкодженого автомобіля та Ремонтної калькуляції №15 від 21.02.2019 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 5190,00 грн.

З виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №5072/535 встановлено, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в період з 26.06.2018 по 24.07.2018 в Міській лікарні швидкої медичної допомоги з діагнозом: осколковий перелом верхньої третини правої плечової кістки зі зміщенням, посттравматичний неврит променевого нерва, забійна рана голови. До того ж, 13.07.2018 позивачу було проведено операцію правої плечової кістки.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки Volkswagen LT28, номерний знак НОМЕР_1 , застрахована АТ «СГ «ТАС», відповідно до якого застраховано цивільно-правову відповідальність осіб, які на законних підставах експлуатують забезпечений транспортний засіб, що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5563975, строк дії якого з 01.01.2018 по 31.03.2019 включно. За вказаним полісом ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну встановлений в розмірі 100000,00 грн., за шкоду здоров`ю 200000,00 грн., франшиза 1000,00 грн.

27.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до АТ «СГ «ТАС» із письмовою заявою про страховий випадок, а 04.09.2019 з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.

Зі змісту відзиву на позовну заяву слідує, що АТ «СГ «ТАС» прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі, у зв`язку із пропущенням позивачем терміну подачі заяви про страхове відшкодування.

Згідно пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За положеннями пункту 1.4 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 пункту 1.4 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно частини першої та третьої статті 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. При цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні статей 76-77 ЦПК України на підтвердження відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу - автомобіля Volkswagen LT28, номерний знак НОМЕР_1 на момент ДТП, чи доказів відсутності посвідчення водія у фізичної особи ОСОБА_1 .

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Як встановлено судом, дорожньо-транспортна пригода сталась 26.06.2018 приблизно о 16:40 годині, а з письмовою заявою про страховий випадок позивач звернувся до АТ «СГ «ТАС» 27.08.2019.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто вказаний Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку, зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків.

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної дорожньо-транспортної пригоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі №147/66/17 вказала, що у випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Тобто Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Метою доказування в цивільному судочинстві є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Тож, слід зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, докази щодо вжиття ОСОБА_1 своєчасних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та, що річний строк пропущено ним через незалежні від нього причини, в матеріалах справи відсутні.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з АТ «СГ «ТАС» 5190,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяної майну позивача.

Відповідно до вимог пункту 24-1 статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Матеріалами справи встановлено, що у зв`язку з отриманням внаслідок ДТП тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 26.06.2018 по 24.07.2018 та 13.07.2018 йому було проведено операцію. На лікування позивачем було понесено витрати, на підтвердження чого ним надано копії платіжних документів про придбання ліків та медичних товарів, необхідних для проведення операції.

Так, на лікування позивач витратив 29427,67 грн., що підтверджується: товарним чеком №88705 від 27.06.2018 на суму 2937,86 грн., фіскальними чеками від 26.06.2018 на суму 116,02 грн., 58,26 грн., 118,00 грн.; від 27.06.2018 на суму 48,00 грн., 125,06 грн.; від 28.06.2018 на суму 113,16 грн., 122,92 грн.; від 29.06.2018 на суму 16,75 грн., від 30.06.2018 на суму 103,18 грн., товарним чеком №230 від 02.07.2018 на суму 15790,00 грн.; фіскальними чеками від 02.07.2018 на суму 715,08 грн., від 04.07.2018 на суму 10,53 грн., 57,95 грн., 653,36 грн., 560,00 грн.; від 05.07.2018 на суму 553,62 грн., 50,38 грн., 78,88 грн.; від 08.07.2018 на суму 77,00 грн., від 09.07.2018 на суму 17,50 грн., від 10.07.2018 на суму 36,32 грн., 17,79 грн., 26,61 грн.; від 11.07.2018 на суму 227,07 грн., 43,50 грн.; від 12.07.2018 на суму 63,98 грн.; від 13.07.2018 на суму 12,00 грн., 252,40 грн.; від 15.07.2018 на суму 627,30 грн., 73,07 грн.; від 17.07.2018 на суму 186,45 грн., від 18.07.2018 на суму 16,80 грн., 1216,95 грн.; від 19.07.2018 на суму 445,00 грн., від 22.07.2018 на суму 64,20 грн., від 22.08.2018 на суму 30,00 грн., від 24.08.2018 на суму 134,76 грн., від 13.09.2018 на суму 857,56 грн., від 22.09.2018 на суму 195,20 грн., від 11.10.2018 на суму 2039,50 грн., від 25.10.2018 на суму 42,20 грн., від 20.12.2018 на суму 295,10 грн., від 26.01.2019 на суму 200,40 грн.

При цьому, суд не бере до уваги фіскальний чек Аптечного пункту №2 (БСМП), оскільки він є нечитаємим, не містить даних про товар, повну дату його придбання та його вартість, та відповідно до статті 77 ЦПК України не є належним доказом.

Вказані витрати та їх причинно-наслідковий зв`язок з призначеними і отриманими медичними препаратами та наданими оплатними чеками також підтверджується виписним епікризом із медичної карти стаціонарного хворого №5072/535, довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №557717 та індивідуальною програмою реабілітації інваліда №174 від 11.02.2019.

Позовні вимоги в частині стягнення витрат на санаторно-курортне лікування з переїздом до м. Хмільник (Вінницька область) та у зворотному напрямку в розмірі 43000,00 грн. не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо у потерпілого, в зв`язку з ушкодженням здоров`я, є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується висновком МСЕК, вони компенсуються відповідно до частини четвертої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не поширюється (потреба в них та їх тривалість мають підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи), підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду.

При вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. За медичним висновком потерпілому, який став інвалідом, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а інвалідам I групи - щорічно надається безоплатно путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки ії вартість компенсується. Потерпілому, який став інвалідом, компенсуються також витрати на проїзд до місця лікування й назад. Якщо він працює і використав щорічну відпустку до одержання путівки в санаторно-курортний заклад, йому надається додаткова відпустка для лікування (включаючи час проїзду) зі збереженням на цей період середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров`я, або заробітку, який склався перед відпусткою, за його вибором.

Стягнення додаткових витрат потерпілого може бути проведено й на майбутній час у межах строків, зазначених у висновку МСЕК або судово-медичної експертизи. При стягненні сум витрат на протезування, придбання путівки на санаторно-курортне лікування, автомобіля суд повинен зазначити в рішенні, що присуджені суми підлягають перерахуванню відповідній організації, яка має надати ці послуги потерпілому.

Стороною позивача у якості доказів на підтвердження заявленої суми матеріального збитку на санаторно-курортне лікування надано роздруківку із веб-сторінки санаторію «Радон» м. Хмільник Вінницької області щодо вартості путівки до вказаного санаторію, калькуляцію послуг санаторію з розрахунку перебування в ньому протягом двадцяти одного дня. Крім того, в позовній заяві позивачем вказано, що вартість проїзду потягом до міста Вінниці та на автобусі до м. Хмільник і у зворотному напрямку складатиме 1000,00 грн., проте жодних доказів на підтвердження зазначеної ним суми матеріали справи не містять.

Згідно виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №5072/535 та індивідуальної програми реабілітації інваліда №174 від 11.02.2019 позивачу дійсно рекомендовано проходження санітарно-курортного лікування.

Проте слід зазначити, що надана суду програма реабілітації інваліда носить рекомендаційний характер, не містить жодних зазначень щодо тривалості такого лікування та закладів для його проходження.

Суд звертає увагу, що всупереч вимог статті 81 ЦПК України, позивачем не надано доказів на підтвердження фактичного проходження ним санаторно-курортного лікування згідно із вищезгаданим планом реабілітаційних заходів та понесення відповідних майнових втрат. Роздруківка про вартість путівки в санаторій з орендою двомісного номеру «Стандарт» не є доказом, що підтверджує фактичне понесення позивачем витрат на проходження санаторно-курортного лікування. Крім того, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач витратив грошові кошти в розмірі 1000,00 грн. на оплату транспортних послуг.

З огляду на це суд вважає, що підстави для відшкодування позивачу витрат на санаторно-курортне лікування та оплату транспортних послуг відсутні, а тому позов в частині цих вимог задоволенню не підлягає.

Таким чином, підтвердженими належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами є понесені ОСОБА_1 витрати на лікування в сумі 29427,67 грн.

Відповідно до пункту 12.1. статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно статті 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Отже, з АТ «СГ «ТАС» за вирахуванням 1000,00 грн. франшизи, визначеної договором страхування, на користь позивача підлягає стягненню 28427,67 грн. витрат, понесених позивачем на лікування.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 відшкодування втраченого заробітку внаслідок каліцтва, суд виходить з наступного.

У довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №557717 та індивідуальній програмі реабілітації інваліда №174 від 11.02.2019, вказано про неможливість позивачем працювати слюсарем-інструментальником та зазначено, що йому протипоказано труд з фізичним перенавантаженням, доступний труд чергового, комірника, тощо.

Згідно виписки з наказу №6-К Товариства з обмеженою відповідальністю «Політехпром» від 12.02.2019 позивача, слюсаря-інструментальника 6 розряду було переведено на посаду комплектувальника з окладом 4200,00 грн. на підставі вищевказаних індивідуальної програми реабілітації та довідки.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як вже зазначалось, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо (частина перша статті 1195 ЦК України).

При визначенні розміру заробітку (доходу), який втратив потерпілий внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, важливу роль відіграє той факт, чи перебуває особа на момент заподіяння їй шкоди у трудових відносинах. Якщо так, то розмір втраченого заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, якщо її немає загальної працездатності (частина перша статті 1197 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1197 ЦК України, до втраченого заробітку (доходу) не включаються одноразові виплати, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, допомога по вагітності та пологах тощо.

Частина четверта статті 1197 ЦК України передбачає, що якщо заробіток (дохід) потерпілого до його каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я змінився, що поліпшило його матеріальне становище (підвищення заробітної плати за посадою, переведення на вищеоплачувану роботу, прийняття на роботу після закінчення освіти), при визначенні середньомісячного заробітку (доходу) враховується лише заробіток (дохід), який він одержав або мав одержати після відповідної зміни.

Таким чином, шкода у вигляді втраченого заробітку (доходу) визначається з урахуванням двох факторів, а саме: а) середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я (визначення середньомісячного заробітку здійснюється за правилами статті 1197 ЦК України); б) ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Працездатність - це здатність людини до активної діяльності, що характеризується можливістю виконання роботи і функціональним станом організму в процесі роботи («фізіологічною ціною» роботи) (ГОСТ 12.4.061-88) (Методичні рекомендації для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджені постановою Міністерства праці України від 01.09.92 р. №41).

Поняття «професійна працездатність» випливає із поняття «професія» - рід трудової діяльності людини, яка володіє комплексом спеціальних знань, практичних навичок, одержаних шляхом спеціальної освіти, навчання чи досвіду, які дають можливість здійснювати роботу в певній сфері виробництва (Інструкція про встановлення груп інвалідності, затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 №561).

Відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.

Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості у звичайних або спеціально створених умовах. Інваліди II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.

Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах.

Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.

Відповідно до пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06.07.2022 у справі № 641/10491/15-ц (провадження № 61-12709св21).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 18 постанови від 27.03.1992 № 9 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями - МСЕК. Ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв`язку з виконанням працівником трудових обов`язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медична експертиза - в решті випадків.

Таким чином, у даному випадку належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати позивачем професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок судово-медичної експертизи з визначенням процента втрати працездатності.

При зверненні до суду з даним позовом на підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано Довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, а отже, даний доказ не є належним в розумінні вищенаведених роз`яснень.

Клопотань щодо призначення експертизи тощо, позивачем до суду не ініціювалося.

Відсутність достовірних, підтверджених належними доказами відомостей про ступінь (відсоток) втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності позивача отриманої внаслідок ДТП травми не дає підстав для висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення втраченого позивачем заробітку.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів та у приниженні честі і гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Крім того, відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Згідно пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», №12868/05, рішення від 10.12.2009; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004)

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд бере до уваги понесені позивачем моральні та фізичні страждання від даного кримінального правопорушення, враховує ступінь тяжкості спричинених тілесних ушкоджень та їх наслідки. Зокрема, суд бере до уваги те, що позивач, внаслідок отриманих ушкоджень, змінив роботу, в нього змінився звичний ритм та спосіб життя, погіршилось здоров`я. Вказані обставини свідчать про заподіяння потерпілому з вини обвинуваченого моральної шкоди, яка знайшла своє вираження також у фізичному болю внаслідок отриманих тілесних ушкоджень.

Виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, з врахуванням глибини, часу фізичних та душевних страждань, їх тривалості, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, буде доцільним стягнути на користь позивача 25000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

З огляду на те, що позивач, на підставі пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позову про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, з АТ «СГ «ТАС» на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 319,09 грн.

В свою чергу, на підставі статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 250,00 грн.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу адвоката то відповідно до частини першої, другої статті 137 ЦПК України такі витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно частини восьмої статті 141 наведеного Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У позові позивач зазначає, що очікує понести витрати у зв`язку із розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 5000,00 грн.

Таким чином, розподіл таких витрат судом не здійснюється.

При цьому суд роз`яснює, що позивач має право подати заяву про розподіл у строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, із наданням доказів несення таких витрат та відповідно до частини третьої статті 137 цього Кодексу подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Керуючись статтями 12, 13, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задовольнити частково

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 28427,67 грн. (двадцять вісім тисяч чотириста двадцять сім гривень 67 коп.) у відшкодування шкоди пов`язаної з лікуванням.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 25000,00 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень 00 коп.).

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь держави судовий збір в розмірі 319,09 грн. (триста дев`ятнадцять гривень 09 коп.)

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 250,00 грн. (двісті п`ятдесят гривень 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», , місцезнаходження: м. Київ, пр. Перемоги, 65.

Повний текст судового рішення складено 22.02.2023.

Суддя І.В.Коваленко