ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/581/23
Провадження № 2/201/69/2023
РІШЕННЯ

іменем України

22 лютого 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді - Федоріщев С.С.

з участю секретаря - Максимової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини в матері без позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, залишивши дитину на його утриманні та вихованні, а також про відібрання без позбавлення батьківських прав у ОСОБА_2 цієї дитини та передати її позивачу, батьку - ОСОБА_1 .

Вимоги обґрунтовані тим, що з 2017 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в результаті їх відносин, у них народилась дитина - ОСОБА_3 , про що Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Дніпро), 02.01.2020 року складено актовий запис № 06.

Позивач зазначив, що з 2021р. за домовленістю сторін, дитина проживала з батьком. У листопаді 2022р. Відповідач через постійні обстріли м. Запоріжжя самостійно поїхала проживати до м. Дніпра.

У грудні 2022р. Відповідач за згодою батька дитини, забрала її до себе на декілька днів для проведення з нею спільного часу, проте на момент звернення Позивача до суду, Відповідач залишала дитину в себе та не повертала її, вказуючи, що вона буде проживати з матір`ю.

При цьому, Позивачу відомо, що Відповідач не здійснює належного догляду та виховання за дитиною, через що вважає, що залишення дитини в матері є небезпечним для її життя, здоров`я та морального виховання.

Позивач звернув увагу, що Відповідач має особисту неприязнь до Позивача, яку вона виражає через дитину, яка полягає у психологічному тиску та впливі на неї, нав`язуючи негативне ставлення до батька, що є формою насилля над дитиною, тоді як батько має намір виховувати дитину в спокійних умовах з повагою до обох батьків.

Всі учасники справи про дату, час і місце слухання справи повідомлені належним чином, у судові засідання не з`явились, однак надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідач надала до суду пояснення, в якому фактично визнала обставини, зазначені Позивачем, пояснивши, що вона дійсно привезла дитину до себе і назад батьку не повернула, бо вважала, що їй буде краще жити з нею. Вона не має претензій до батька, вказує, що він турботливий, має постійний стабільний дохід, житло та вільний час для дитини.

Відповідачка звернула увагу суду, що її емоційно-нестабільний стан обумовлений війною в України шкодить дитині.

Вона вимушена залишати її на тривалий час і тому приділяти їй увагу вона не взмозі. Вона переймається чи в безпеці вона, няню наняти не має можливості і вважає, що в інтересах дитини буде його перебування на утримання та вихованні батька, оскільки він має можливість займатись нормальним вихованням та утриманням дитини, на відміну від матері.

Суд розцінює твердження Відповідача як визнання позовних вимог.

Також, Відповідачка просила суд визначити порядок її спілкування з дитиною, однак своїм правом на пред`явлення такого позову не скористалась, тому суд вказану вимогу Відповідача не розглядав.

Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надав заяву в якій зазначив, що позовні вимоги цілком відповідають інтересам дитини, а тому мають бути задоволені.

Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив наступне.

З 2017 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в результаті їх відносин у них народилась дитина - ОСОБА_3 , про що Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Дніпро), 02.01.2020 року складено актовий запис № 06. Сторони мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2021р. за домовленістю сторін, дитина проживала з батьком. У листопаді 2022р. Відповідач через постійні обстріли м. Запоріжжя самостійно поїхала проживати до м. Дніпра. У грудні 2022р. Відповідач за згодою з батьком дитини, забрала її до себе на декілька днів для проведення з нею спільного часу, проте на момент звернення Позивача до суду Відповідач залишала дитину в себе та не повертала, вказуючи, що вона буде проживати з нею. При цьому, Позивачу відомо, що Відповідач не здійснює належного догляду та виховання за нею, через що вважає, що залишення дитини в матері є небезпечним для її життя, здоров`я та морального виховання.

Враховуючи вказані обставини між сторонами виник спір, який вони вирішують в судовому порядку.

Відповідно до ст.32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно з ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

У відповідності до ч.2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна

Відповідно до положень ст.18 Конвенції ООН про права дитини, проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Згідно зі ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Згідно статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу.

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.

У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відповідно до статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки місце проживання неповнолітнього … було визначено судом саме з відповідачкою.

Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Суд зауважує, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Однак для цього батьки повинні виявити інтерес до дитини та бажання відновити родинні зв`язки з дітьми, створивши всі умови для безпечного життя дітей, забезпечивши їх достатніми умовами для їх розвитку і виховання, оскільки діти у такому віці наслідують поведінку батьків, формують цінності, що складають основу в побудові їх особистості.

Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Судом встановлено, що батьком були створені належні умови для комфортного проживання, навчання, виховання та утримання дитини, про що свідчить у тому числі зі сторони Органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради згода про задоволення позовних вимог та фактичне визнання Відповідачем обставин справи.

Аналізуючи зібрані у цій справі докази у їх сукупності, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 з батьком, залишивши дитину на його утриманні та вихованні, та відібрання від матері - ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав дитини та передати її батьку - ОСОБА_1 .

Судові витрати у вигляді судового збору, згідно вимог ст. 141 ЦПК України, стягнути з Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 151, 153, 157, 164, 170 СК України, ст. ст. 4,5, 12, 13, 76, 81, 89, 130, 141, 210, 223, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання дитини в матері без позбавлення її батьківських прав - задовольнити .

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , залишивши дитину на його вихованні та утриманні.

Відібрати у матері ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , малолітню дитину - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав та передати Позивачу - батьку ОСОБА_1 РНОКПП - НОМЕР_1 , як такому, що самостійно виховує дитину.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі - 2147,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30-ти діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Федоріщев С.С.