КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/5719/21

Апеляційне провадження 22-ц/824/769/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировської О.В, Ящук Т.І.

при секретарі Кролівець О.В.

сторони

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ТФС-Україна»

відповідач ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

в інтересах якої діє законний представник

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТФС - Україна», подану через представника Крупка Миколу Петровича, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Хромової О.О., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТФС-Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , треті особи: Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Варава Роман Сергійович, ОСОБА_4 , про припинення права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

у березні 2021 року ТОВ «ТФС-Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , в якому просило визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації за адресою цієї квартири.

В обґрунтування позову зазначало, що 27.10.2016 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва накладено арешт на вказану вище квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_1 .

31.05.2018 постановою Апеляційного суду міста Києва скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06.02.2018 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТФС-Україна» заподіяну шкоду в розмірі 682 996,57 грн та судовий збір в сумі 25 612,38 грн.

21.06.2018 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Варавою Р.С. відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення. Під час проведення виконавчих дій у боржника ОСОБА_1 не виявлено доходів, та цього ж дня накладено арешт на майно ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

17.07.2018 ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та подав заяву про зупинення вчинення виконавчих дій.

25.10.2018 за згодою власника ОСОБА_1 у квартирі були зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вважає, що ОСОБА_1 , як власник квартири надав протизаконну згоду на реєстрацію неповнолітньої особи у спірній квартирі, чим порушив п. 1 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». Такою незаконною дією порушено права позивача, оскільки реєстрація місця проживання у квартирі неповнолітньої особи, унеможливлює продаж квартири, і як наслідок, - неможливість виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТФС-Україна» коштів.

Ухвалою суду від 28.09.2021 за клопотанням позивача вимоги про зняття відповідачів з реєстрації залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 19.01.2022 за клопотанням позивача до участі у справі як третю особу залучено Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.05.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «ТФС-Україна» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не правильно застосовано норми ст. 150, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Наводячи положення вказаних статей щодо прав власника нерухомого майна та членів його сім`ї суд не врахував, що відповідачі не є членами однієї сім`ї та питання родинних відносин судом не розглядалось. Судом не було застосовано положення ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 19 цього Закону боржник зобов`язаний утримуватись від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення. Суд не врахував, що надавши дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідачів, в тому числі малолітньої дитини, ОСОБА_1 порушив права позивача на отримання коштів в рахунок відшкодування шкоди за рішенням суду. Реєстрація відповідачів свідчить про зловживання боржником своїм правом на використання квартири, що належить йому на праві приватної власності. Висновки суду, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права не відповідають положенням ч. 2 ст. 5 ЦПК України, оскільки, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Судом також не досліджувалося обставини зміни реєстрації відповідачів, в той час коли мати дитини залишається проживати в м. Харків.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на неправильно застосування положення ст. 150, 156 ЖК України не можна визнати обґрунтованим, оскільки малолітня ОСОБА_3 по родинному спорідненню доводиться онукою відповідачу ОСОБА_1 . Всі вказані особи вели спільне господарство та факт проживання відповідачів перевірено Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської у м. Києві державної адміністрації. Факт родинних відносин відповідачів досліджувалось в межах інших судових справ. Позивач не посилається на жодну правову норму, яка б забороняла проводити реєстрацію місця проживання дитини, а посилання на те, що така реєстрація проведена з метою не виконання рішення суду не підтверджено доказами. Вважає дії позивача та приватного виконавця направлені не на реальне виконання судового рішення за рахунок наявних доходів боржника, а на умисне позбавлення відповідачів та членів його сім`ї квартири в якій вони проживають. Факт надання дозволу на проживання в квартирі своїй малолітній онуці не є зловживанням правами, оскільки це безперечне право відповідача. Посилання апелянта про те, що суд зобов`язаний сам обрати належний спосіб захисту є безпідставним, оскільки відповідно до приписів статті на яку посилається апелянт, це не є обов`язком суду, і саме позивач зобов`язаний обрати ефективний та передбачений законом спосіб захисту своїх прав, а не перекладати такий обов`язок на суд.

У судовому засіданні представник позивача Крупка М.П. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 , який також є представником ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Апеляційного суду міста Києва від 31.05.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 16.08.2018 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТФС-Україна» в рахунок відшкодування шкоди 682 996,57 грн та судовий збір 25 612,38 грн.

21.06.2018 постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варавою Р.С. відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/755/2428/18, виданого 20.06.2018 Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТФС-Україна» заподіяної шкоду в розмірі 682 996,57 грн та судового збору в розмірі 25 612,38 грн.

Цього ж дня приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Варавою Р.С. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

12.07.2018 ОСОБА_1 з`явився до приватного виконавця для ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та надав заяву, датовану 06.07.2018 про зупинення вчинення виконавчих дій до закінчення перегляду постанови Апеляційного суду міста Києва від 31.05.2018 у касаційному провадженні.

Згідно інформації Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 03.07.2018 № 1-34/361 відповідно до реєстру територіальної громади міста Києва, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані особи відсутні.

Згідно інформації Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 16.02.2021 № 103/1279/34/1 та Витягу з реєстру територіальної громади міста Києва від 15.02.2021 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 05.03.2019 № 33 малолітня ОСОБА_3 постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 , в дитини є окреме ліжко, іграшки та особисті речі.

Розпорядженням Дніпровської районної у міста Києві державної адміністрації від 26.03.2019 відмовлено Приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Вараві Р.С. щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 , право користування якою має малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки даний правочин призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24.09.2019, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03.02.2020 визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. щодо формування заявки на реалізацію арештованого нерухомого майна до Системи електронних торгів арештованим майном Державного підприємства «Сетам» щодо продажу квартири АДРЕСА_1 , в іншій частині у задоволенні скарги відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем обрано не вірний спосіб порушеного права. Обставин для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України позивачем не заявлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Право власності складається з права володіння, користування і розпорядження, які є похідними і невід`ємними від права власності.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач не заявляв вимоги про визнання ОСОБА_2 та його малолітньої доньки такими, що втратили право користування жилим приміщенням з тих підстав, що вони не проживають у спірній квартирі, на такі обставини не посилався та не спростовував обставини проживання відповідачів у спірній квартирі, які встановлені Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 дозволивши вселення та реєстрацію у належній йому на праві власності квартирі ОСОБА_2 з його малолітньою донькою допустив зловживання своїми правами та вчинив дії, які спрямовані на ускладнення виконання рішення суду.

Разом з тим, вказуючи на порушення, допущені ОСОБА_1 позивач будь - яких вимог до нього не заявив.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Відповідно до постанови Приватного виконавця від 21.06.2018 у межах виконавчого провадження ВП № 56651085 накладено арешт на спірну квартиру. Будь - яких обмежень щодо вселення у цю квартиру та здійснення реєстрації у даній квартирі боржника чи інших осіб не встановлювалося.

Відповідно до довідки Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 03.07.2018, виданої на запит приватного виконавця у спірній квартирі будь - яких осіб зареєстровано не було.

Разом з тим, 25.10.2018 за згодою власника квартири ОСОБА_1 у спірну квартиру зареєстровані ОСОБА_2 та його малолітня донька.

Проживання та реєстрація малолітньої дитини у спірній квартирі стало підставою для видачі Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією розпорядження від 26.03.2019 № 232 про відмову приватному виконавцю щодо реалізації цієї квартири з тих підстав, що такий правочин призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини.

Ні у вищезазначеному розпорядженні, ні у інших документах, складених Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації не вказано, де проживала та була зареєстрована малолітня ОСОБА_3 з часу народження, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим було змінено місце проживання дитини, чи мають батьки дитини у власності чи у користуванні житлові приміщення, чому батьками змінено місце проживання дитини, у зв`язку з чим обрано місце реєстрації дитини з батьком, а не з матір`ю тощо.

Вищевказане розпорядження ні приватним виконавцем, ні стягувачем не оспорювалося.

ОСОБА_1 при розгляді справи в апеляційному порядку також не надав будь - яких пояснень про те чи має малолітня ОСОБА_3 право користування іншим житловим приміщенням та де вона проживала та була зареєстрована з часу народження. ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 разом з дружиною та донькою 21.02.2022 вилетіли на відпочинок до Єгипту та у зв`язку із вторгненням рф на територію України в Україну до цього часу не поверталися.

Відтак, проживання чи реєстрація ОСОБА_2 у спірній квартирі не порушує будь - яких прав чи інтересів позивача, оскільки ці обставини не є перешкодою при виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , у тому числі і за рахунок майна, яким є спірна квартира.

ОСОБА_1 як власник квартири не мав будь - яких обмежень щодо здійснення права власності, у тому числі на вселення у спірну квартиру інших осіб відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України.

Звертаючись з даним позовом ТОВ «ТФС-Україна» фактично посилається лише на порушення його прав як стягувача у виконавчому провадженні через наявність розпорядження Дніпровської районною в м. Києві державної адміністрації від 26.03.2019 № 232 про відмову приватному виконавцю щодо реалізації спірної квартири з тих підстав, що такий правочин призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини, яке як вказувалося вище не оспорювалося та не скасовувалося.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Порядок захисту права та інтереси сторін у виконавчому провадженні визначено Законом України «Про виконавче провадження» та розділами VI, VII глави 3ЦПК України, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд мав сам обрати належний спосіб захисту суперечать принципу диспозитовності цивільного судочинства та правовим висновкам, викладеним у ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, згідно з якими обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 05.05.2020 у справі № 750/3917/17. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до ст. 129 -1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Обов`язковість судового рішення є однією із основних засад цивільного судочинства та засад виконавчого провадження (ст. 2 ЦПК України та ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження), а тому доводи ОСОБА_1 про те, що він колись у майбутньому виконає судове рішення від 31.05.2018, яким з нього стягнуто на користь ТОВ «ТФС-Україна» 682 996,57 грн та судовий збір у сумі 25 612,38 грн шляхом відрахування коштів із заробітної плати суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки відповідне рішення про розстрочення виконання рішення суду не ухвалювалося.

Разом з тим, оскільки законом передбачено інший порядок захисту права та інтересів стягувача суд дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для задоволення даного позову, та доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТФС - Україна» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду лише з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 22.02.2023.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук