Номер провадження: 22-ц/813/2329/23
Справа № 495/8458/18
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обгрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_3 посилався на те, що відповідно до договору про надання квартири від 20.10.1994 року, укладеного між ПУ ЖКГ смт.Сергіївка та ОСОБА_3 ПУ ЖКГ зобов`язалось надати квартиру АДРЕСА_1 . Згідно рішення виконавчого комітету Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровського від 18.08.2004 року № 201 «Об оформлении права собственности на квартиру АДРЕСА_1 » ОСОБА_3 оформлено право власності на вказану квартиру та доручено начальнику Білгород-Дністровського МБТІ зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

Позивач зазначав, що свого часу з різних причин не здійснив державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Згодом, надав довіреність ОСОБА_4 від 07.02.2014 року з метою здійснення державної реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_3 до ЦНАП Білгород-Дністровської міської ради. Натомість, було отримано відмову на реєстрацію у зв`язку з тим, що на дану квартиру вже зареєстровано право власності за відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2014 року.

Згодом стало відомо, що заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18.03.2014 року по справі № 495/1754/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору дійсним та визнання права власності було визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дійсним та визнано за ОСОБА_1 право власності на дану квартиру.

Натомість, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2015 року, після перегляду, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору дійсним та визнання права власності, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Відповідачі ніколи не проживали у спірній квартирі, не здійснювали жодні дії по її утриманню, та ніякого відношення до неї не мають.

Між тим, невідомі особи здійснили самоправно заміну вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 .

За даним фактом 15.03.2014 року Білгород-Дністровським МВ УМВС України в Одеській області було відкрито кримінальне провадження за ст. 356 КК України.

Заява про вчинення злочину була подана ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю по вчиненню необхідних дій щодо оформлення правових документів на квартиру.

При цьому, позивач вказує, що ОСОБА_4 за їх домовленістю постійно проживає у спірній квартирі, за його згодою провела роботи по облаштуванню квартири.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 , знаючи, що існує спір на квартиру АДРЕСА_1 , використовуючи своє право власності відповідно до заочного рішення суду від 18.03.2014 року по справі № 495/1754/14, яке в подальшому було переглянуто та скасовано, розпорядився своєю квартирою та здійснив її відчуження.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивач ОСОБА_3 зазначав, що договір укладений між ними суперечить вимогам, встановленим ЦК України та чинному законодавству в цілому і підлягає визнанню його недійсним, адже неправомірними діями відповідачів абсолютне його право власності було порушено і безпідставно позбавлено належного йому майна, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Базан Т.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1052 недійсним.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду апеляційні скарги, у яких посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просять суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Апеляційні скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції неправомірно не застосував строк позовної давності по вказаній справі. Крім того, апелянти зазначають, що хоча і суд першої інстанції в своєму рішенні і навів підстави недійсності правочину, однак суд не визначив у рішенні чому та саме з яких підстав цей правочин має підпадати під недійсний правочин, доводи щодо цього у рішенні відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , посилаючись на її незаконність та необгрунтованість просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 від ОСОБА_3 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Окрім того, під час слухання справи у суді апеляційної інстанції, від ОСОБА_3 також надійшли письмові пояснення по справі, у яких ОСОБА_3 фактично підтримав свої доводи, викладені ним у раніше поданому до суду відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

В судове засідання, призначене на 02.03.2023 року та проведенному в режимі відеоконференції з`явилися: апелянт ОСОБА_1 , апелянт ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 .

При цьому, відповідно до телефонограми секретаря судового засідання від 02.03.2023 року ОСОБА_4 не вийшла на зв`язок.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 20.10.1994 року між начальником ПУ ЖКГ смт. Сергіївка та ОСОБА_3 був укладений договір, предметом якого було надання ПУ ЖКГ квартири АДРЕСА_2 , згідно черговості, для подальшого закінчення будівництва за рахунок власних коштів - ОСОБА_3 /т. 1 а.с.10/.

Надалі, виконавчим комітетом Сергіївської селищної ради було винесено рішення № 201 від 18.08.2004 року «Об оформлении права собственности на квартиру АДРЕСА_1 », яким вирішено оформити право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 з видачею свідоцтва про право власності. Доручено начальнику МБТІ ОСОБА_7 зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 /т.1 а.с.19/.

31.03.2014 року ОСОБА_3 виготовив технічний паспорт на вказану квартиру. /т.1 а.с.11-13/.

Крім того, 27.02.2014 року позивачем була видана довіреність на ім`я ОСОБА_8 , ОСОБА_4 з наданням вказаним особам права представляти його інтереси у всіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої належності, в органах державної виконавчої влади та органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, перед фізичними особами-підприємцями, тощо з питань, зокрема, державної реєстрації права власності на належну ОСОБА_3 квартиру за АДРЕСА_1 .

Під час здійснення дій ОСОБА_4 за довіреністю від 27.02.2014 року щодо реєстрації права власності на належну ОСОБА_3 квартиру за АДРЕСА_1 , виявилось, що квартира зареєстрована за іншою особою, а саме ОСОБА_2 , що випливає з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 65960011 від 16.08.2016. /т.1 л.с.14/.

Як вбачається з даної Інформаційної довідки, ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру за АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1052, виданого 29.09.2014, видавник: ОСОБА_9 , приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області.

Судом також встановлено, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.11.2018р. було витребувано від приватного нотаріуса Базан Тетяни Петрівни копію договору купівлі-продажу від 29.09.2014 року № 1052, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з якого вбачається, що продавцем за договором виступав ОСОБА_1 , а також у п.2 Договору вказано,що відчужувана квартира належить продавцю на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18.03.2014 року за справою № 495/1754/14-ц. /т.1 а.с.71-73/.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії заочного рішення суду від 18.03.2014 року та згідно витребуваної судом з архіву цивільної справи № 495/1754/14-ц, можливо дослідити, що дійсно квартира АДРЕСА_1 належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору про передачу в приватну власність від 20.10.1994 р, та Рішення Сергіївської селищної ради від 14.12.2007 року.

Продавець ОСОБА_10 діяв як представник власника квартири по довіреності, з правом продажу вказаного об`єкту нерухомості за ціну на свій власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_10 14.12.2012 року, діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_11 , уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2014 року у справі № 495/1754/14-ц, визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14.12.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 виконаним та дійсним. Визнано за ОСОБА_1 право власності на вищевказану квартиру. /т.1 а.с.20-21/.

Між тим, в подальшому на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2014 року, заяву ОСОБА_10 про перегляд заочного рішення від 18.03.2014 по справі № 495/1754/14-ц задоволено.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2014 року, ухвалене у справі № 495/1754/14-ц скасовано.

В ході перегляду заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2014 року, на підставі ухвали суду від 11.03.2015 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 .

За результатом перегляду рішення, 30.03.2015 року постановлено ухвалу, якою справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності залишено без розгляду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову ОСОБА_3 , районний суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, де продавцем виступала особа, що набула у власність визначене нерухоме майно на підставі скасованого рішення суду, а отже не мала повноважень його відчужувати. При цьому, суд зазначив, що не вважає правомірним застосування до вказаних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, оскільки дійшов до висновку, що доводи відповідача про початок перебігу строку позовної давності з моменту оформлення оскаржуваного правочину купівлі-продажу між ним та ОСОБА_1 є помилковими, адже вирішення предмета спору щодо наявності у останнього права власності перебуває у безпосередньому взаємозв`язку з підставою подання відповідного позову ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Проте, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставианм справи, виходячи з наступного.

Так, стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із ч.1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

Статтями 638-640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Коментована стаття 215 ЦК України, визначаючи підстави недійсності правочину, має відсильну норму на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК. Отже, можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК.

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом.

У ст. 203 ЦК перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтями 319, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вирішуючи спір та належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд першої інстанції установив дійсну правову природу правовідносин сторін дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 .

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу, що позов подано позивачем з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст.ст. 253-255 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Разом з тим, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

З юридично-правової точки зору, аналіз положень норм ЦК України щодо перебігу строку позовної давності, спливу цього строку та можливості визнання судом причин пропуску відповідного строку поважними, свідчить, що поважністю причин пропуску строку позовної давності є наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову .

Для фізичної особи такими обставинами можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Формування загального правила, щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з безпосередньою обізнаністю особи про його порушення, а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Апеляційним розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що договір купівлі продажу від 29.09.2014р. підлягає визнанню недійсним, оскільки неправомірними діями відповідачів порушено його право власності і безпідставно позбавлено належного йому майна. Зокрема позивач зазначав, що згідно договору від 20.10.1994 року між ПУ ЖКХ смт. Сергіївка та ним було досягнуто домовленності про передачу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

При цьму, як особисто зазначив позивач ОСОБА_3 у своєму позові, свого ж часу він з різних причин не здійснив державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Окрім того, позивач зазначав, що виконуючи свої повноваження відповідно до довіреності від 07.02.2014 року ОСОБА_4 звернулась із заявою про здійснення державної реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_3 до ЦНАП Білгород Дністровської міської ради. Разом з тим було отримано відмову у зв`язку із тим, що на дану квартиру вже зареєстровано право власності за відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 29.09.2014 року.

Отже слід дійти висновку, що про вказані відомості позивачу ОСОБА_3 достеменно було відомо відразу після придбання відповідачем ОСОБА_2 спірної квартири, тобто ОСОБА_3 було відомо про порушення його права користування належним йому майном ще в 2014 році.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 , відповідачем ОСОБА_2 03.04.2019 року було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, у якій ОСОБА_2 посилався на те, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки ОСОБА_3 достеменно було відомо про порушення його прав відразу після придбання ним відповідачем спірної квартири, а тому вважає, що строк перебігу позовної давності у позивача почався з моменту звернення до ЦНАП Білгород-Дністровської міської ради, а саме у 2014 році, а закінчився у 2017 році. Однак позов ОСОБА_3 подав лише 11.09.2018 року, що перевищує термін позовної давності більше ніж на 4 роки.

Крім того, як зазначає сам позивач в позовній заяві, що невідомі особи здійснили самоправно заміну вхідних дверей у спірній квартирі, де на той момент проживала ОСОБА_4 , якій була видана позивачем довіреність на вчинення всіх необхідних дій щодо оформлення правових документів на квартиру, якою і було подано заяву про вчинення злочину, та за даним фактом 15.03.2014 року Білгород-Дністровським МВ УМВС України в Одеській області було відкрите кримінальне провадження № 0000712., що знову ж таки свідчить про обізнаність позивача про порушення його прав, як мінімум з 15.03.2014 року.

Слід зазначити, що у оскаржуваному рішенні суд першої інстанцї , також, зазначив, що можливість дізнатися про порушення своїх прав та інтересів у позивача виникла ще під час обставин неможливості оформлення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме в 2014 році коли ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_3 було отримано відмову на реєстрацію у зв`язку із тим, що на дану квартиру вже зареєстровано право власності за відповідачем ОСОБА_2 , однак, при цьому, неправомірно не застосував строк позовної давності по вказаній справі.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Жодних об`єктивних підстав, що перешкоджали б позивачу, для звернення до суду в межах строку позовної давності суду не надано.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Доводи апеляційних скарг є частково обгрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з встановленими обставинами у справі, колегія суддів доходить висновку. що доводи апеляційних скарг знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2021 року скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13.03.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова