Справа № 347/2029/19
Провадження № 2/347/33/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді: Крилюк М.І.,

секретаря: Лазорик Л.В.,

з участю представника позивача-відповідача адвоката Дяденчука А.І.

представника відповідача-позивача адвоката Романенчука А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 17.10.2010 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем в справі, ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів за умовами якого, позивачем передано у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 64 000 доларів США.

На підтвердження отримання та передачі грошових коштів ОСОБА_2 було складено розписку, оригінал якої знаходиться у позивача. У розписці ОСОБА_2 зазначив, що взяв у борг у ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 64 000 доларів США з терміном кінцевого повернення у повному обсязі до 17.10.2018 року. Однак свої зобов`язання з повернення коштів виконав лише частково в розмірі 2 000 доларів США, про що позивачем складені розписки про повернення частково суми позики.

На даний час сума боргу у повному обсязі ОСОБА_2 не повернута а усні домовленості між сторонами щодо повернення суми позики не виконуються. Таким чином грошове зобов`язання, що залишилось невиконаним на дату подання позову складає 62 000 доларів США. В добровільному порядку повернути суму заборгованості відповідач відмовляється, що вказує на односторонню відмову від повернення боргу.

Залишок заборгованості відповідача складає 62 000 доларів США, що за офіційним курсом валют на час звернення до суду складало (24,53) та в перерахунку до національної грошової одиниці - гривні становить 1 520 860,00 грн.

ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійним мотивуючий свої вимоги тим, що відповідно до боргової розписки від 17.10.2010 року він ніби-то взяв в борг у ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 64 000 доларів США терміном на 8 років та зобов`язувався повернути до 17.10.2018 року. Вважає вказану розписку, на яку посилається ОСОБА_1 , такою, що підлягає визнанню недійсною у зв`язку із тим, що він, ОСОБА_2 , даний договір не укладав, боргової розписки не писав та не підписував її. Він не мав намір вчиняти зазначений правочин, брати на себе відповідне коло прав та обов`язків, зазначену в основному позові ОСОБА_1 суму коштів не отримував. У вказаному письмовому документі- розписці від 17.10.2010 року не його підпис і вчинений не ним. Фактично ОСОБА_2 раніше позичав у ОСОБА_1 грошові кошти й писав відповідні боргові розписки, однак суми були набагато меншими а борги були повернутими своєчасно. Ніяких боргових зобов`язань на даний час ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 немає. Просить в основному позові ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити, зустрічний позов задоволити.

Представник позивача-відповідача в справі ОСОБА_1 адвокат Дяденчук Анатолій Іванович, що брав участь в розгляді справи в режимі відеоконференції із приміщення Рівненського апеляційного суду , позовні вимоги позивача за основним позовом підтримав, вимоги зустрічного позову заперечив, суду пояснив, що підставою звернення до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 є невиконання відповідачем ОСОБА_2 грошових зобов`язань, щодо повернення позики в сумі 64 000 доларів США , яку останній отримав у 2010 році. Факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача стверджується борговою розпискою від 17.10.2010 року, підписаною сторонами, та зі строком повернення грошових коштів не пізніше як до 17.10.2018 року. Оригінал розписки знаходився у ОСОБА_1 та на виконання клопотання, долучено до матеріалів справи. Відповідач в справі ОСОБА_3 свої боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 не виконав, тобто грошові кошти не повернув а відтак просить позов ОСОБА_1 задоволити в повному обсязі. Вважає вимоги позивача за зустрічним позовом безпідставними та спрямованими виключно на ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх грошових зобов`язань за договором позики від 17.10.2010 року та просить відмовити в задоволенні вказаного зустрічного позову.

Представник відповідача - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвокат Романенчук Андрій Володимирович вимоги основного позову ОСОБА_1 вважає безпідставними та не доведеними в судовому засідання і такими, що не підлягають до задоволення оскільки ОСОБА_2 жодних грошових зобов`язань перед позивачем за основним позовом немає а долучена до матеріалів справи боргова розписка від 17.10.2010 року підписана не ним, підтвердженням чого є висновок експерта. Вимоги зустрічного позову просить задоволити та визнати недійсним договір позики від 17.10.2010 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши представників сторін в справі, пояснення експерта Тутецької Н. вивчивши матеріали справи вважає вимоги основного позову ОСОБА_1 такими, що не підлягають до задоволення, вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 підставними і такими, що підлягають до задоволення за наступних підстав:

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, в підставу заявлених вимог основного позову представник позивача ОСОБА_1 адвокат Дяденчук А.І. посилається на те, що 17.10.2010 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем в справі, ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів за умовами якого, позивачем передано у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 64 000 доларів США, підтвердженням чого є долучена до матеріалів справи боргова розписка від 17.10.2010 року (т.1 а.с.5), оригінал якої ним долучено до матеріалів справи (т.1 а.с 173).

Відповідач за основним позов вимоги ОСОБА_1 заперечив, з підстав заперечення факту отримання заявленої позивачем суми в борг та заперечував сам факт підпису боргової розписки від 17.10.2010 року.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

На задоволення клопотання представника відповідача-позивача ОСОБА_2 ухвалою Косівського районного суду від 01.12.2021 року було призначено судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання : Чи виконаний підпис у розписці від 17 жовтня 2010 року ОСОБА_2 , чи іншою особою? Проведення експертизи доручено науково-дослідному експертно-криміналістичному центру при МВС України в Івано-Франківській області, вул.Національної Гвардії, 14 м.Івано-Франківськ та попереджено експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/109-22/3369-ПЧ від 29.07.2022 року (а.с.129-134 т.2) підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 17.10.2010 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Експертом в описовій частині висновку зазначено, що «Надана на дослідження розписка від 17.10.2010 року виконана з однієї сторони аркуша білого паперу формату А4 барвником чорного кольору за допомогою знакодрукуючого пристрою. У нижній лівій частині лицевої сторони документа є графа: « ОСОБА_1 . Підпис», в даній графі є підпис, який виконаний барвником синього кольору, у нижній правій частині лицевої сторони документа є графа: «Скоропанюк В.І. Підпис», в даній графі є підпис, який виконаний барвником синього кольору (зображення 1.4).

При порівнянні підпису від імені ОСОБА_2 у розписці від 17.10.2010 року з підписами ОСОБА_2 у зразках встановлено розбіжності по загальних ознаках. Встановлені експертом розбіжні ознаки стійкі і достатні для висновку про те, що підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 17.10.2010 року виконаний не ОСОБА_2 а іншою особою.

Експерт Івано-Франківського НДЕКЦ Тутецька Н.В в судовому засіданні пояснила, що вона на виконання ухвали Косівського районного суду від 01.12.2021 року проводила судову почеркознавчу експертизу. При проведенні вказаної експертизи їй було надано матеріали справи та в достатній кількості було надано судом експериментального та порівняльного матеріалу із наявними вільними зразками підписів а також оригінал досліджуваної боргової розписки від 17.10.2010 року. Досліджувана експертом розписка виготовлена за допомогою знакодрукуючого пристрою та містила два підписи осіб. Предметом експертного дослідження був підпис у розписці від 17 жовтня 2010 року із питанням чи виконаний такий - ОСОБА_4 чи іншою особою? В ході проведеного експертного дослідження при порівнянні підпису від імені ОСОБА_2 у розписці від 17.10.2010 року з підписами ОСОБА_2 у наданих вільних та експериментальних порівняльних зразках було встановлено явні розбіжності по загальних ознаках, що було достатнім для висновку про те, що підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 17.10.2010 року виконаний не ОСОБА_2 а іншою особою. Вважає висновок експерта №СЕ-19/109-22/3369-ПЧ від 29.07.2022 року повним та обґрунтованим.

Таким чином, надана позивачем боргова розписка від 17.10.2010 року, як документ, що посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми не є належним та допустим доказом передачі коштів, що підтверджено висновком експерта.

Позивачем за основним позовом чи його представником окрім вказаної боргової розписки від 17.10.2010 року до матеріалів справи не долучено жодного доказу в підставність заявлених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд зауважує, що навіть за наявності боргових розписок чи договорів позики, необхідно, не зважаючи на найменування документа, виявляти справжню правову природу укладеного договору, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, боргова розписка повинна містити відповідний зміст і форму написання, у такій має бути зазначено суму позики, валюту зобов`язання, час її написання та строк виконання зобов`язання.

При укладенні договорів позики у спосіб видачі відповідної розписки, зазначена розписка має бути викладена власноручно самим боржником. Оскільки саме при таких обставинах, можна буде встановити дійсне волевиявлення особи, щодо отримання нею в борг відповідної суми грошових коштів, а також встановити, якою конкретно особою були отримані кошти.

З досліджених судом письмових доказів слідує, що розписка від 17.10.2010 року написана не встановленою особою за допомогою знакодрукуючого пристрою, тобто не власноручно особою, яка бере на себе боргові зобов`язання. Позивачем та його представником не наведено обставин укладення договору позики (написання боргової розписки), часу, місця, ким саме було підготовлено зміст такої розписки, та чи брали при цьому участь обидві сторони, що є підставою для відмови в задоволенні вимог за первісним позовом.

При винесенні рішення судом також враховано, що за ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов`язків доказування і подання доказів регулює ст. 81 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всебічно та повно вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Заявлені представником відповідача ОСОБА_5 адвокатом Романенчук А.В. зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 17.10.2010 р укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають до задоволення оскільки як вбачається із дослідженого судом висновку експерта №СЕ-19/109-22/3369-ПЧ від 29.07.2022 року (а.с.129-134 т.2), що підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 17.10.2010 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. Таким чином суд бере до уваги, що відсутність належності підпису позичальника у борговій розписці, яку ніби-то видано ним на підтвердження отримання у борг грошових коштів та факту укладення договору позики, свідчить про відсутність його волевиявлення на його укладення та отримання ним грошових коштів. Відтак, суд приходить до висновку про відсутність зобов`язань за вказаним правочином у боржника ОСОБА_2 та обов`язку задовольняти вимоги ОСОБА_1 за сумнівною борговою розпискою від 17.10.2010 року.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

За вимогами ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до п.5 вказаної Постанови вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, суд дослідивши надані сторонами письмові докази вважає вимоги основного позову необґрунтованими та в задоволенні якого слід відмовити. Зустрічний позов підставний, доведений в судовому засіданні та підлягає до задоволення в повному обсязі.

На підставі наведеного, ст.ст. 203, 207, 626, 627, 1046, 1047, 1049 ЦК України та керуючись ст.ст. 4, 13, 15, 77, 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 17.10.2010 року та судових витрат відмовити.

Зустрічний позов задоволити. Визнати недійсним договір позики від 17.10.2010 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: М.І. Крилюк