Провадження № 2-з/761/156/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Коломійця А.Д.,

за участі:

представник заявника - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна Алла Олександрівна про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна Алла Олександрівна про стягнення боргу за договором позики.

У своїй заяві представник заявника просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом встановлення заборони ОСОБА_3 чи будь-якій іншій особі вчиняти дії направлені на відчуження нерухомого майна, а саме: квартири (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) за адресою: АДРЕСА_1 .

Свою заяву представник заявника обґрунтовує тим, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває справа за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна Алла Олександрівна про стягнення боргу за договором позики. 20 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики, згідно якого Позикодавець передав Позичальникові в користування на умовах повернення грошові кошти в розмірі 13 606 600,00 гривень, що еквівалентно 500 000,00 доларів США. Окрім того, 19 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було складено дві розписки, згідно умов яких Відповідач взяв в позику грошові кошти у загальному розмірі 108 758,00 доларів США та зобов`язався їх повернути згідно графіку, проте своїх зобов`язань не виконав.

При укладенні Договору позики, Сторони погодили, що Відповідач на забезпечення виконання зобов`язання по цьому договору, передасть належне йому на праві власності майно в іпотеку. Сторони домовились, що у разі невиконання даного обов`язку, ОСОБА_4 зобов`язується повернути всю суму позики.

Так, згідно п. 18 Договору позики, Позичальник зобов`язується до 28.09.2021 року укласти договір іпотеки на майно, а саме:

- Садовий будинок АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- Земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- Садовий будинок АДРЕСА_4 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- Земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- Земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- Земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Таким чином, у зв`язку із тим, що Відповідач не виконав пункт 18 Договору позики, 29.09.2021 у нього виник обов`язок повернути всю суму позики, оскільки він не забезпечив виконання зобов`язання щодо повернення коштів по Договору позики, шляхом укладення договору іпотеки. Численні спроби Позивача вирішити існуючий спір шляхом переговорів не дав результатів, так як з 24.05.2022, тобто з моменту вручення Відповідачу Вимоги про повернення коштів, останній не виходить на зв`язок. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 23.11.2022, все майно, яке мало бути передано Відповідачем в іпотеку Позивачу, вже в обтяженні. Враховуючи те, що Відповідач передав все своє майно в обтяження, є висока імовірність, що він зробив ці обтяження фіктивно для того, щоб штучно унеможливити стягнення будь-яких коштів при виконанні рішення суду, або щоб мати можливість фіктивно передати майно за договором іпотеки третім особам для уникнення виконання зобов`язань. Станом на день подачі заяви про забезпечення позову, будинки, квартири та земельні ділянки, шо належать Відповідачу, вже декілька місяців продаються на сайті ОLХ.

Згідно положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України розгляд заяви про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Проте, відповідно до положень ч. 3 ст. 153 ЦПК України, суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Таким чином розгляд заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна Алла Олександрівна про стягнення боргу за договором позики було вирішено проводити з викликом сторін.

Представник заявника - адвокат Яресько Т.В. у судовому засіданні заяву підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Інші особи у судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали заяви та додані до неї матеріали, матеріали цивільної справи, дійшов до висновку, що подана заява підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно положень ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно положень п. 1,2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2 ст.149 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за договором позики.

Необхідно зазначити, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення в цивільному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Із вищенаведеного випливає, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У постанові Верховного суду України від 25.05.2016, прийнятій за результатами розгляду справи №6-605цс16, викладено правову позицію, відповідно до якої, метою забезпечення позову, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

З поданого позову та заяви про його забезпечення вбачається, що у разі відчуження належного відповідачеві майна, з приводу якого виник спір, існує реальна загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Судом враховано відповідність виду забезпечення позову, за яким звернувся позивач до суду, а саме накладення арешту на майно, та заявленими позовними вимогами.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з урахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, які заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суддя доходить висновку про задоволення заяви

Підстави для застосування зустрічного забезпечення судом не вбачаються.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 149, 150 ЦПК України, суддя,-

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна Алла Олександрівна про стягнення боргу за договором позики - задовольнити у повному обсязі.

Заборонити ОСОБА_3 чи будь-якій іншій особі вчиняти дії направлені на відчуження нерухомого майна, а саме: квартири (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Строк пред`явлення ухвали до виконання протягом трьох років.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, шляхом подання апеляційної скарги.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Реквізити учасників:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна Алла Олександрівна, адреса місцезнаходження - АДРЕСА_10 .

Суддя: