ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 525/1143/21 Номер провадження 22-ц/814/2304/23Головуючий у 1-й інстанції Ячало Ю. І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Павлюк І.О.

представник відповідача адвокат Гавриленко О.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14 вересня 2022 року, ухвалене суддею Ячало О.В., повний текст рішення складено 22 вересня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

19 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики грошових коштів у розмірі 67 236,01 доларів США.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 червня 2020 року позивач позичив відповідачу 60 530доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути у строк до 01.01.2021 року, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою. У вказаний термін суму отриманого боргу відповідач не повернув позивачу. Позивач звернувся до ОСОБА_1 з листом-вимогою, в якому вимагав протягом семи днів від дня пред`явлення ним цієї вимоги повернути суму основного боргу у розмірі 60 530,00 доларів США, щомісячні проценти за період з 01.06.2020 року по 27.09.2021 року у розмірі 5 367,72 доларів США розраховані на рівні облікової ставки НБУ, 3 % річних у розмірі 1 338,29 доларів США, а всього - 67 236,01 доларів США. Відповідач жодної відповіді на лист-вимогу не надав, борг не повернув. Іншої можливості досудового урегулювання цього спору у позивача немає, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.

04.05.2022 року стороною позивача подано до суду позовну заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача борг у розмірі 71 598,31 доларів США (а.с. 94-95).

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок заборгованості за договором позики грошових коштів від 01.06.2020 року у сумі 62 614,55 доларів США.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 умов договору позики належним чином не виконав, тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Оскільки відповідач отримав позику у доларовому еквіваленті, то норма ст. 625 ЦК України застосовується до вказаних правовідносин лише в частині стягнення 3% річних, які нараховуються боржнику за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Відносно доводів про те, що розписка від 01.06.2020 року написана відповідачем під впливом обману та що відповідач не отримував грошові кошти, то суд зазначив, що на підтвердження вказаних доводів стороною відповідача жодних доказів до суду не надано. Проведена у справі судова технічна експертиза №1458/22-34 від 01.06.2022 року не спростовує доводів сторони позивача у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач 01.06.2020 року не отримував від позивача грошові кошти у розмірі 60 530 доларів США та не складав боргову розписку, датовану 01.06.2020 року, тому договір позики не був укладений та між сторонами не виникло зобов`язань. Зазначає, що розписка від 01.06.2020 року написана відповідачем під впливом обману, не будучи спрямованою на реальне настання правових наслідків, а договір позики за цією розпискою не було укладено. Позивач обіцяв видати грошову суму у розмірі 60 530,00 доларів США через декілька днів після написання та видачі йому боргової розписки, проте, отримавши від відповідача розписку від 01.06.2020 року, вказану в ній суму не надав, чим навмисно ввів в оману відповідача, скориставшись необхідністю відповідача в отриманні значної суми грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, у розписці від 01.06.2020 року не зазначено дату отримання суми позики, у зв`язку з чим вважає, що така розписка не підтверджує факту укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики та не доводить факт отримання відповідачем у борг грошової суми у розмірі 60 530,00 доларів США. Вважає, що позовна заява та додані до неї письмові докази не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів за договором позики, у зв`язку з чим усі доводи позивача носять характер надуманості. Звертає увагу, що висновок експерта №1458/22-34 від 01.06.2022 року є неповним та неясним, оскільки, фактично з посиланням на формальні обставини експертами взагалі не було надано відповіді на поставлені питання, а відмовляючи у задоволенні клопотання про проведення додаткової експертизи, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12,113,229 ЦПК України фактично позбавив можливості відповідача надати суду докази в обґрунтування своїх заперечень на позов.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Павлюк І.О. просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, 01.06.2020 року між сторонами був укладений договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 60 530,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.01.2021 року, але своїх зобов`язань не виконав, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 56). На час розгляду справи в суді кошти ОСОБА_1 не повернув.

Аналізуючи зміст боргової розписки, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач взяв на себе обов`язок зазначену вище суму повернути до 01.01.2021 року.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що відповідач не брав на себе зобов`язання сплатити позивачеві проценти за користування вказаними грошовими коштами, а тому суд не знайшов підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами за період з 01.06.2020 року по 31.12.2020 року.

Зважаючи на вище викладене, суд першої інстанції визнав, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу та яка є борговим документом, за яким позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу кошти вказані у договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути борг у строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув.

Щодо стягнення грошових коштів у порядку ст. 625 ЦК України, а саме стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з 01.06.2020 року по 29.04.2022 року, то суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З 01.01.2021 року відповідач ОСОБА_1 прострочив грошове зобов`язання, отже, у відповідача виник обов`язок сплатити позивачеві суму 60 530 доларів США.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40 - 44, ст. 356) доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З врахуванням положень Закону України № 2120-IX, суд першої інстанції встановив, що 3 % річних слід обраховувати від простроченої суми боргу за період з моменту прострочення грошового зобов`язання до моменту визначеного вищевказаним законом, а саме з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року.

При цьому, судом першої інстанції обраховано 3 % річних за формулою: сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення; період прострочення грошового зобов`язання: з 01.01.2021 до 23.02.2022, кількість днів 419; 60530,00 х 3 % х 419 : 365 : 100 = 2 084,55 доларів США. Всього штрафних санкцій: 2 084,55 доларів США.

З огляду на те, що позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 3 % річних у розмірі 2 402,95 доларів США, то цю вимогу позивача суд першої інстанції задовольнив частково у розмірі 2 084,55 доларів США.

Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у сумі 60 530,00 (шістдесят тисяч п`ятсот тридцять) доларів США та 3 % річних в сумі 2 084,55 доларів США за зазначеною розпискою підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується виданою позивачем розпискою, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, а наявність в позивача боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

Щодо доводів заперечень проти пред`явлених позовних вимог, зокрема, про те, що розписка від 01.06.2020 року написана відповідачем під впливом обману та те, що відповідач не отримував грошові кошти, то суд першої інстанції зазначив, що на підтвердження вказаних доводів стороною відповідача жодних доказів до суду не надано.

Проведена судова технічна експертиза № 1458/22-34 від 01.06.2022 не спростовує доводів сторони позивача по справі (а.с. 101-106).

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд першої інстанції дійшов до висновку про часткове задоволення позову позивача.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми.

Оригінал боргової розписки був поданий позивачем до суду першої інстанції та долучений до матеріалів справи (а.с. 56).

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02 вересня 2020 року (справа № 569/24347/18), від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримував від позивача грошові кошти у розмірі 60 530 доларів США та не складав боргову розписку, датовану 01.06.2020 року, тому договір позики не був укладений та між сторонами не виникло зобов`язань, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідачем у порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надано доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень проти пред`явлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта №1458/22-34 від 01.06.2022 року є неповним та неясним, оскільки фактично з посиланням на формальні обставини експертами взагалі не було надано відповіді на поставлені питання, а відмовляючи у задоволенні клопотання про проведення додаткової експертизи, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 12, 113, 229 ЦПК України, фактично позбавив можливості відповідача надати суду докази в обґрунтування своїх заперечень на позов, то такі доводи є необґрунтованими, з врахуванням наступного.

Згідно матеріалів справи, у підготовчому судовому засіданні стороною відповідача подано клопотання про призначення судової технічної експертизи. Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року клопотання представника відповідача задоволено. Призначено судову технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На вирішення цієї експертизи поставлено такі запитання (у редакції сторони відповідача): «Чи виготовлений рукописний текст та підпис ОСОБА_1 у борговій розписці від 01.06.2020 року на суму 60 530,00 доларів США в той час, яким вона датована?»; «У який період часу був виконаний рукописний тест та підпис ОСОБА_1 у борговій розписці від 01.06.2020 року на суму 60530,00 доларів США?».

Згідно висновку експертизи від 01.06.2022 року №1458/22-34, записи та підпис від імені ОСОБА_1 в розписці, датованій 01.06.2020 р. (а.с. 56) виконаний пишучим приладом ручкою (ручками) спорядженою чорнилом синього кольору. Відповісти на питання «Чи виготовлений рукописний текст та підпис ОСОБА_1 у борговій розписці від 01.06.2020 року на суму 60 530,00 доларів США в той час, яким вона датована?» та «У який період часу був виконаний рукописний тест та підпис ОСОБА_1 у борговій розписці від 01.06.2020 року на суму 60 530,00 доларів США?» не видається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово- експертну практику України методик встановлення абсолютного часу виконання штрихів рукописних записів та підписів, нанесених чорнилами для пишучих приладів (а.с. 101-105).

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що в межах розгляду даної справи, судом першої інстанції було призначено судову технічну експертизу саме за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гавриленка О.В., клопотання судом було задоволено у повному обсязі, питання поставлені перед експертом були визначені у редакції сторони відповідача. Експертом за результатом проведеної судової технічної експертизи були надані відповіді на поставлені питання.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач обіцяв відповідачу видати грошову суму у розмірі 60 530,00 доларів США через декілька днів після написання та видачі йому боргової розписки, проте, отримавши від відповідача розписку від 01.06.2020 року, вказану в ній суму не надав, чим навмисно ввів в оману відповідача, скориставшись необхідністю відповідача в отриманні значної суми грошових коштів, то ці доводи не засуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи. Відповідач, складаючи боргову розписку, повинен був розуміти та передбачати наслідки її вчинення, відповідач не надав суду доказів того, що був введений в оману діями позивача, не надано доказів щодо звернення до поліції з відповідною заявою чи до суду у разі порушення його прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що у розписці від 01.06.2020 року не зазначено дату отримання суми позики, у зв`язку з чим вважає, що така розписка не підтверджує факту укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики, то ці доводи не відповідають дійсності, оскільки боргова розписка містить дату - 01.06.2020 року та місце - м. Полтава.

Наведені обставини свідчать, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив зміст спірних правовідносин та застосував норми матеріального і процесуального права. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, доводи та вимоги апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 березня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов