Постанова

Іменем України

15 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 760/6034/16-ц

провадження № 61-1791св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю, Олійник А. С.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Траєкторія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Траєкторія» (далі - ТОВ «Траєкторія», товариство) про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог посилався на таке.

14 лютого 2014 року між Кредитною спілкою «КС Володар» (далі - КС «КС Володар») та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № ДЗ-1324.3 з відповідними додатковими договорами, згідно з умовами якого він отримав кредит у розмірі 587 058,32 грн на строк, що не перевищує 60 місяців, до 14 лютого 2019 року, зі сплатою 25 відсотків річних за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14 лютого 2007 року між КС «КС Володар» та ТОВ «Траєкторія» укладений договір поруки № 1324.3-п, згідно з яким товариство зобов`язалося перед кредитором, у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 14 лютого 2014 року № ДЗ-1324.3, виконати зобов`язання позичальника, що виникли з кредитного договору, згідно з наданим кредитором розрахунком.

01 жовтня 2014 року між КС «КС Володар» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Смарт Груп» (далі - ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп», товариство) укладений договір поруки № 1-10/14п, згідно з яким товариство зобов`язалося перед кредитором, у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 14 лютого 2014 року № ДЗ-1324.3, виконати зобов`язання позичальника, що виникли з кредитного договору, згідно з наданим кредитором розрахунком.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, у нього утворилася заборгованість у розмірі 1 230 411,49 грн, яку 28 жовтня 2014 року ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» сплатило КС «КС Володар».

02 грудня 2014 року між ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» та позивачем укладений договір про відступлення права вимоги № 02-1/12 за договором поруки від 01 жовтня 2014 року № 1-10/14п та кредитним договором від 14 лютого 2014 року № ДЗ-1324.3, відповідно до умов якого договірна вартість права вимоги становить 779 565,61 грн.

Про укладення зазначеного договору він (позивач) 08 грудня 2014 року повідомив ОСОБА_2 , направивши йому засобами поштового зв`язку відповідне повідомлення.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 заборгованість за кредитом не повернув, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ТОВ «Траєкторія» заборгованість за договором кредиту у розмірі 1 260 670,85 грн, з яких: 779 565,61 грн - основна сума заборгованості, 481 105,24 грн - пеня.

Короткий зміст рішень судів

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ТОВ «Траєкторія» заборгованість за договором про відступлення права вимоги від 02 грудня 2014 року

№ 02-1/12 за договором поруки від 01 жовтня 2014 року № 1-10/14п за кредитним договором від 14 лютого 2014 року № ДЗ-1324.3 у розмірі 1 260 670,85 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору від 14 лютого 2014 року № ДЗ-1324.3, у нього утворилась заборгованість у розмірі 1 230 411,49 грн, яку замість нього погасив поручитель - ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп». Надалі товариство відступило своє право вимоги за вказаним кредитним договором йому ( ОСОБА_1 ), а він, відповідно, набув право вимоги до відповідачів як солідарних боржників.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ТОВ «Траєкторія» заборгованості за договором кредиту у розмірі 1 260 670,85 грн, з яких: 779 565,61 грн - основна сума заборгованості, 481 105,24 грн - пеня.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції належно не дослідив зібрані у справі докази, не встановив дійсних обставин справи, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги додатковий договір від 05 березня 2014 року № 2 та додатковий договір від 07 березня 2014 року № 4 до договору поруки від 14 лютого 2014 року № 1324.3-п, оскільки відповідач заперечує свій підпис на зазначених договорах, а позивач їх оригіналів суду не надав.

Також, суд не взяв до уваги виписки з рахунку ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Стандарт» за період з 15 до 28 жовтня 2014 року щодо сплати на користь КС «КС Володар» заборгованості за договором поруки за ОСОБА_2 , оскільки оригіналу виписки суду не надано, в іншій спосіб не доведено виконання такої фінансової операції.

Надані ОСОБА_1 на підтвердження факту перерахування коштів ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» копії квитанцій та платіжні доручення не містять реквізитів, які б підтверджували виконання відповідних банківських операцій. Крім того, у платіжних дорученнях міститься посилання на договір від 14 жовтня 2014 року, який в матеріалах справи відсутній, а дата його укладення не кореспондується з обставинами справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені квитанції та платіжні доручення не мають доказового значення, а тому до уваги судом не беруться.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із недоведеністю позивачем факту набуття ним права вимоги до відповідачів.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У січні 2022 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кузіна І. П., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року скасувати, заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року залишити в силі або направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції у порушення принципу resjudicataвідкрив провадження у справі через п`ять років після ухвалення рішенням судом першої інстанції, безпідставно поновивши ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги надані ОСОБА_1 на підтвердження факту перерахування коштів ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» копії квитанцій та платіжні доручення, не аргументував, які обставини підтверджують чи спростовують зазначені документи та яким чином їх наявність чи відсутність впливає на вирішення спору по суті.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що необхідно розрізняти договір як правочин, з одного боку, і договір як документ - з іншого. Договір як документ може містити зміст одного договору, декількох договорів, зміст інших правочинів та інші відомості, які правочинами не є. Пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і запереченні учасників справи.

Зазначене вказує на те, що ненадання документів щодо оплати у випадку, якщо такі відомості відображені сторонами у договорах, а також у листуванні між ними, не дає підстав для висновку про відсутність розрахунків та переходу права вимоги.

Факт оплати позивачем права вимоги до відповідачів підтверджується листом попереднього кредитора ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» від 09 листопада 2021 року № 09/11-1, а також актом приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги від 02 грудня 2014 року

№ 02-1/12.

Укладений між ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» та ОСОБА_1 договір про відступлення права вимоги від 02 грудня 2014 року № 02-1/12 відповідно до положень частини першої статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є чинним.

Ненадання оригіналів додаткових договорів до кредитного договору та додатку до нього не має правового значення для вирішення справи з огляду на те, що факт надання кредиту у розмірі 587 058,32 грн зі сплатою 25 відсотків річних за користування кредитними коштами підтверджено ОСОБА_2 шляхом підписання, у тому числі додаткового договору від 05 березня 2014 року № 2 до договору поруки від 14 лютого 2014 року № 1324.3-п, оригінал якого оглянуто судом.

Доказів на підтвердження погашення заборгованості він ( ОСОБА_2 ) не надав, а отже, не спростував наявність у нього невиконаних зобов`язань щодо погашення кредитної заборгованості.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, недослідження зібраних у справі доказів.

У жовтні 2022 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою. Установивши, що позивач не довів факту набуття ним права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором від 14 лютого 2014 року № ДЗ - 1324.3, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається позивач у касаційній скарзі, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кузіна І. П., на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

14 лютого 2014 року між КС «КС Володар» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № ДЗ-1324.3 з відповідними додатковими договорами, згідно з умовами якого він отримав кредит у розмірі 587 058,32 грн на строк, що не перевищує 60 місяців, до 14 лютого 2019 року, зі сплатою 25 відсотків річних за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 14 лютого 2007 року між КС «КС Володар» та ТОВ «Траєкторія» укладений договір поруки № 1324.3-п, згідно з яким, товариство зобов`язалося перед кредитором, у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 14 лютого 2014 року

№ ДЗ - 1324.3, виконати зобов`язання позичальника, що виникли з кредитного договору, згідно з наданим кредитором розрахунком.

01 жовтня 2014 року між КС «КС Володар» та ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» укладений договір поруки № 1 - 10/14 п, згідно з яким товариство зобов`язалося перед кредитором, у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 14 лютого 2014 року № ДЗ-1324.3, виконати зобов`язання позичальника, що виникли з кредитного договору, згідно з наданим кредитором розрахунком.

Внаслідок невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору у нього утворилася заборгованість у розмірі 1 230 411,49 грн.

28 жовтня 2014 року ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» виконало зобов`язання ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором, сплативши КС «КС Володар» заборгованість у розмірі 1 230 411,49 грн.

02 грудня 2014 року між ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» та позивачем укладений договір про відступлення права вимоги № 02-1/12 за договором поруки від 01 жовтня 2014 року № 1-10/14п та кредитним договором від 14 лютого 2014 року № ДЗ-1324.3, відповідно до умов якого договірна вартість права вимоги становить 779 565,61 грн.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Згідно з частинами першою, другою статті 556 ЦК України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (частини перша, друга статті 517 ЦК України).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані рішення суду апеляційної інстанції не відповідають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності позивачем набуття нам права вимоги до позичальника за договором кредиту та договором поруки, зокрема з огляду на ненадання ним оригіналів документів, які підтверджують сплату ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» договірної вартості права вимоги, копії яких долучено до матеріалів справи.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги додатковий договір від 05 березня 2014 року № 2 до договору поруки від 14 лютого 2014 року № 1324.3-п, та додатковий договір від 07 березня 2014 року № 4 до договору поруки від 14 лютого 2014 року № 1324.3-п, оскільки відповідач заперечує свій підпис на зазначених договорах, а відповідач їх оригіналів не надав.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що такий висновок суду апеляційної інстанції є необґрунтованим, оскільки суд не навів мотивів про те, які обставини підтверджують чи спростовують зазначені докази, а також яким чином їх наявність або відсутність впливає на вирішення спору про стягнення заборгованості.

Суд помилково не взяв до уваги виписку за рахунком ОСОБА_1 від 15 вересня 2021 року, надану у судовому засіданні Акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк»), яка містить відомості щодо сплати позивачем договірної вартості права вимоги до відповідача.

Крім того, суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, зокрема акт приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги від 02 грудня 2014 року за договором поруки від 01 жовтня 2014 року

№ 1-10/14-п, кредитним договором від 14 лютого 2014 року № ДЗ-1324.3, який підтверджує оплату ОСОБА_1 договірної вартості права вимоги.

Перевіряючи наведені доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, на яку заявник посилається у касаційній скарзі, зазначено, що необхідно розрізняти договір як правочин, з одного боку, і договір як документ - з іншого. Договір як документ може містити зміст одного договору, декількох договорів, зміст інших правочинів та інші відомості, які правочинами не є. Пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і запереченні учасників справи.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором кредиту, суд апеляційної інстанції по суті виходив з відсутності оригіналів квитанцій та платіжних доручень, якими ОСОБА_1 підтверджував сплату договірної ціни права вимоги.

Разом з тим суд не дослідив порядок переходу права вимоги, відповідно до укладеного між ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» та ОСОБА_1 договору відступлення права вимоги від 02 грудня 2014 року за договором поруки від 01 жовтня 2014 року № 1-10/14-п, кредитним договором від 14 лютого 2014 року № ДЗ-1324.3.

Згідно з пунктами 3.1.1, 3.1.2, пункту 3.1 зазначеного договору первісний кредитор зобов`язаний: відступити новому кредитору право вимоги згідно з умовами цього договору, надавши протягом трьох календарних днів з моменту підписання цього договору новому кредиторові два примірники акта приймання-передачі права вимоги, підписані первісним кредитором та скріплені печаткою останнього; передати новому кредитору одночасно з підписанням примірників акта приймання примірників акта приймання-передачі права вимоги всі документи, які засвідчують дійсність права вимоги, та інформацію, яка важлива для його здійснення.

Новий кредитор зобов`язаний прийняти від первісного кредитора право вимоги шляхом прийняття від нього двох належним чином оформлених примірників акта приймання-передачі права вимоги та повернення не пізніше наступного календарного дня одного примірника, підписаного новим кредитором і скріпленим печаткою останнього (підпункт 3.2.3. пункту 3.2. договору про відступлення права вимоги від 02 грудня 2014 року № 02-1/12).

До позовної заяви ОСОБА_1 додав копію акта приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги від 02 грудня 2014 року № 02-1/12, підписаного на підставі пунктів 3.1.2, 3.2.3 зазначеного договору, оригінал якого оглянуто судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 акта приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги від 02 грудня 2014 року № 02-1/12 ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» передала ОСОБА_1 право вимоги, договірна вартість якого встановлена у сумі 779 565,61 грн, у грошовому зобов`язанні, яке виникло на підставі договору поруки від 01 жовтня 2014 року № 1-10/14п, укладеного між первісним кредитором і КС «КС Володар», на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 14 лютого 2014 року № ДЗ-1324.3, укладеним між КС «КС Володар» та ОСОБА_2 , та існують на дату укладення цього договору.

ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» передала ОСОБА_1 право вимоги одночасно з наданням документів, які засвідчують дійсність права вимоги та інформацію, яка важлива для його здійснення (пункт 2 акта приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги від 02 грудня 2014 року).

У контексті наведеного обґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, та не дослідив зібрані у справі докази, зокрема договір про відступлення права вимоги від 02 грудня 2014 року від № 02-1/12, яким врегульовано порядок переходу права вимоги від первісного до нового кредитора, а також акт приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги від 02 грудня 2014 року № 02-1/12, а тому дійшов передчасно висновку про недоведеність позивачем наявності у нього права вимоги до ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції також не взяв до уваги копії додаткового договору від 05 березня 2014 року № 2 до договору поруки від 14 лютого 2014 року № 1324.3-п та додатковий договір від 07 березня 2014 року № 4 до договору поруки від 14 лютого 2014 року № 1324.3-п, з огляду на те, що відповідач заперечує їх підписання, та ненадання позивачем оригіналів зазначених документів.

Водночас суд апеляційної інстанції не вказав, яке доказове значення мають зазначені додаткові договори до договору поруки від 14 лютого 2014 року № 1324.3-п, укладеного між КС «КС Володар» та ТОВ «Траєкторія», для вирішення питання про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 .

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Всебічність та повнота, зокрема, передбачають з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності у будь-якого доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Кузіна І. П., також вказував на те, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, про те, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Верховний Суд вважає обґрунтованими такі аргументи заявника, оскільки суд апеляційної інстанції зосередився на встановленні факту сплати ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп», як поручителем ОСОБА_2 , заборгованості у розмірі 1 230 411,49 грн на користь КС «КС Володар», а також сплати ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» договірної вартості права вимоги, не врахувавши, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України).

Інших доводів апеляційної скарги не розглянув, відповідних висновків не зробив.

Водночас посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 та від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, є необґрунтованими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 зазначено, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Тобто, зазначений висновок стосується розмежування договору факторингу та цесії. У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції зазначене питання не вирішував.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 викладено правовий висновок щодо застосування пункту 6 частини першої, пункту 7 частини четвертої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зазначені норми матеріального права у справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції не застосовувалися, а тому відсутні підстави для висновку про помилкове незастосування судом апеляційної інстанції зазначеного висновку Верховного Суду.

Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про безпідставне поновлення судом апеляційної інстанції ОСОБА_2 строку на апеляційне скарження, оскільки, вирішуючи зазначене питання, суд урахував, що копію ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення ОСОБА_2 отримав 29 грудня 2020 року. Відповідно до довідки ТОВ «Оздоровчий центр «Пуща» від 04 березня 2021 року № 073, у період з 08 січня 2021 року до 27 січня 2021 року ОСОБА_5 отримував лікувально-оздоровчі процедури під час перебування в стаціонарі зазначеного закладу.

Оскільки з апеляційною скаргою ОСОБА_2 звернувся 28 січня 2021 року, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 369/13458/20 (провадження № 61-7794св22) зазначено, що «у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях».

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

В оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції належно не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

З урахуванням наведеного постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З огляду на положення статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок недослідження та ненадання належної оцінки зібраним доказам судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду суд апеляційної інстанції має врахувати викладене, переглянути по суті рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази й ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного перегляду постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кузіна Ілона Петрівна, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

В. В. Яремко