Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Бучко Т.М.

секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання батьків,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом, поданим представником позивачів адвокатом Твердим М.К., в якому просять стягнути з відповідача аліменти на утримання її непрацездатних батьків в розмірі одного прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб щомісячно на кожного, починаючи з 1 жовтня 2022 року та до часу відновлення можливості одержувати ними пенсію.

В обгрунтування заявлених позовних вимог покликаються на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є подружжям пенсіонерів, а відповідач - їх рідною повнолітньою дочкою. Позивачі від своїх батьківських обов`язків по відношенню до відповідача не ухилялися. Позивачі зареєстрували шлюб в 1975 році, в якому народилися їх дочки: ОСОБА_6 , 1975 року народження, та ОСОБА_7 , 1981 року народження. З метою матеріального забезпечення сім`ї ОСОБА_4 працевлаштувався в Росії, де в м.Калуга одержав на всю сім`ю трикімнатну квартиру, яку в 1991 році обміняв на квартиру АДРЕСА_1 . В 90-х роках позивачі почали їздити вахтовим методом на заробітки в Росію, де в м.Нижньовартовськ отримали квартиру. В рівненській квартирі залишили прописаними ОСОБА_4 та дочку ОСОБА_6 , а в нижнєвартовській - ОСОБА_1 . Оформивши в 2003 році російську пенсію на своє ім`я, ОСОБА_1 з 2004 року стала поступово перевозити та пересилати речі сім`ї в м.Рівне, а ОСОБА_4 надав дочці ОСОБА_6 , яка навчалася в м.Рівне та проживала в рівненській квартирі, довіреність на приватизацію цієї квартири на їх двох. Квартира у Нижнєвартовську була приватизована на ОСОБА_1 та дочку ОСОБА_7 . В 2004 році купили на ім`я відповідача квартиру АДРЕСА_2 за 37000 доларів США та надали пізніше вже їй та її чоловіку ОСОБА_9 ще 10000 доларів США на облаштування цієї квартири. В 2006 році позивачі домовилися купити новий будинок по сусідству з будинком батьків ОСОБА_4 , однак його батьки умовили їх не купувати будинок в с.Верхівськ, а знести належне їм старе будинковолодіння по АДРЕСА_3 та на його місці для їх спільного проживання збудувати нове. На початку березня 2016 року позивачі з батьками ОСОБА_4 та їх іншим сином ОСОБА_10 уклали угоду, на виконання якої сплатили останньому 10000 доларів США як компенсацію його відмови від спадщини, та за власні кошти збудували в 2006-2008 роках нове будинковолодіння, в яке вселилися та проживають донині. Разом з ними проживали і батьки ОСОБА_4 - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 23 вересня 2012 року їх примусового забрала відповідач, після чого вони деякий час жили в ОСОБА_10 у м.Донецьк, а у 2014 році відповідач забрала їх у власну квартиру АДРЕСА_2 , де ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_12 у 2021 році була переселена з ініціативи сім`ї відповідача до будинку престарілих « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якому знаходиться і на даний час. В 2012 році позивачі вирішили переоформити право власності на будинковолодіння в с.Верхівськ га ОСОБА_4 та дізналися, що в листопаді 2011 року його батьки подарували будинковолодіння і земельну ділянку під ним відповідачу без їх відома та згоди. Також вони дізналися, що втратили і право на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки відповідач ще у березні 2006 року без їх відома і згоди звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою, і заочним рішенням позов було задоволено, внаслідок чого відповідач та її чоловік відчужили квартиру за 65000 доларів США. Дійсність укладеного в листопаді 2011 року договору дарування відповідачу батьками ОСОБА_4 збудованого за його спільні з ОСОБА_1 кошти будинковолодіння та земельної ділянки під ним оспорювалася в судах у 2012-2021 роках, однак безуспішно. З 2021 року відповідач зі своєю дочкою проживає у Польщі, а її чоловік ОСОБА_13 з сином - у квартирі по АДРЕСА_4 . Зазначені обставини свідчать, що позивачі, незважаючи на належне виконання ними своїх батьківських обов`язків, були позбавлені відповідачем права на житло. При цьому відповідач та її чоловік ОСОБА_13 робили та продовжують робити неодноразові неправомірні спроби змусити позивачів виїхати з будинковолодіння всупереч своїх волі. Крім того, у зв`язку з актом агресії росії щодо України виїхати до дочки ОСОБА_7 неможливо. Між країнами були припинені і міжбанківські розрахунки, внаслідок чого позивачі не мають можливості одержати пенсії та допомогу від дочки ОСОБА_7 , тобто залишені без засобів для існування на невизначений час.

Ухвалою від 14 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_1 суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснила, що вона та її чоловік сумлінно виконували свої батьківські обов`язки щодо утримання доньки ОСОБА_6 , дали їй все, що могли, оплачували навчання та репетиторів, поміняли спеціально квартиру в АДРЕСА_5 , щоб дочка не жила в гуртожитку, оплачували щорічний відпочинок на морі. Відповідач працездатна, має вищу освіту (вчитель англійської мови), має квартиру, житловий будинок, земельні ділянки. З 2020 року дочка ОСОБА_6 виїхала на заробітки в Польщу і проживає там донині. Її чоловік шляхом морального та фізичного тиску змусив їх виїхати з житлового будинку, який побудований ними і в якому вони з чоловіком проживали з 2012 року. Нині вимушені орендувати квартиру, продавати меблі, побутову техніку та золоті вироби, щоб мати кошти на прожиття. Її чоловік хворіє, переніс дві трепанації черепа, потребує лікування. До початку війни вони отримували пенсію в розмірі близько 12000 грн на кожного, яку отримувала в Росії та перераховувала їм на картку менша дочка ОСОБА_7 . Наразі отримати ці кошти вони не мають жодної можливості, виїхати через стан здоров`я чоловіка та відсутність закордонних паспортів також не можуть. Фактично залишилися без засобів до існування.

Представник позивачів додатково пояснив, що позивачі непрацездатні та позбавлені можливості отримати будь-яку матеріальну допомогу, оскільки всі відносини між Україною та Росією припинені, в тому числі банківські, що є загальновідомими обставинами. Обов`язок повнолітніх дітей утримувати непрацездатних батьків не пов`язаний з їх можливістю надавати матеріальну допомогу. З метою сприяння у виїзді на територію Білорусі позивачі зверталися до голови Рівненської облдержадміністрації, однак наразі такої можливості немає.

Представник відповідача позов не визнала по пояснила, що позивачі є матеріально забезпеченими, отримують пенсію як громадяни Росії, на відміну від ОСОБА_5 , яка взагалі не має доходу. Поселившись в будинок в с.Верхівськ Рівненського району з дозволу ОСОБА_11 (діда ОСОБА_5 та батька ОСОБА_4 ) позивачі чинили перешкоди батькам у проживанні. Склалися настільки неприязні стосунки, що батьки ОСОБА_4 були змушені залишити будинок, в якому проживали майже все своє життя. З 2012 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 виїхали до другого сина в м.Донецьк, а з 2014 року приїхали і проживали в сім`ї ОСОБА_5 в м.Рівне. ОСОБА_11 відповідач доглянула до його смерті в 2015 році. ОСОБА_12 в 2021 році перенесла хворобу в тяжкій формі, її лікування забезпечила ОСОБА_14 . В зв`язку з погіршенням стану здоров`я та необхідністю постійного медичного догляду зі згоди ОСОБА_12 вона була госпіталізована в приватний пансіонат для людей похилого віку. Кошти за перебування в пансіонаті оплачує сім`я ОСОБА_5 в сумі 7500 грн щомісячно. Син ОСОБА_4 ухилявся і ухиляється від виконання своїх обов`язків по утриманню своїх престарілих батьків. За нього утримання його батьків проводила і проводить внучка ОСОБА_14 . У зв`язку з воєнними діями в квітні 2022 року ОСОБА_14 з неповнолітньою дочкою виїхали за кордон у Польщу. До виїзду за кордон відповідач не працювала, займалася вихованням неповнолітніх дітей та доглядом за дідом та бабою. Позивачі з 2012 року до початку листопада 2022 року проживали в будинку, що належить на праві власності ОСОБА_15 . За час їх проживання будинок та надвірні будівлі були занедбані, умисно знищені водопостачання та каналізація в будинку. Виїхавши з будинку позивачі викрали всі предмети домашнього вжитку, меблі, електротовари, дві газові плити, два телевізори, два холодильники, ліжка. Позивачами було викрадено трактор, власником якого зареєстрований ОСОБА_13 , та продано по підробленій довіреності, в зв`язку з чим відкрито кримінальне провадження. Позивачі є громадянами Росії і мають приватизовану квартиру в м.Нижньовартовськ Тюменської області. У позивачів є ще донька, яка проживає в м.Нижньовартовськ. Позивачі мають можливість виїхати до свого постійного місця проживання в Росії, дізнавшись пункти пропуску через гарячу лінію Державної прикордонної служби України. Вони можуть виїхати через Польщу, транзитом до Білорусі, а звідти до Росії. Жодного доказу, який би посвідчив, що позивачі отримували кошти через банк до початку воєнних дій, а з початком воєнних дій їм відмовлено, не надано. Жодного доказу того, що позивачам відмовлено в перетині міжнародного пункту пропуску для виїзду до місця проживання в Росії, не надано. Доказів проживання на орендованій квартирі немає. ОСОБА_14 проживає з неповнолітньою дочкою в Польщі як біженка на кошти, які виділяє Польща для переміщених осіб з України. Жодного доходу з наявного у неї згідно витягу з реєстру прав власності майна вона не має. ОСОБА_14 після закінчення школи в 1992 році в Росії приїхала в Україну, навчалась спочатку в м.Житомир, а пізніше в Рівненському педінституті, який закінчила в 1997 році. На час канікул в інституті проживала в с.Верхівськ у баби та діда. Матеріальне утримання мала від баби та діда. Пізніше вийшла заміж і перебувала на утриманні чоловіка. Позивачі, претендуючи на матеріальну допомогу ОСОБА_5 , постійно принижували її, ображали, матеріально не допомагали, спричинили значну матеріальну шкоду, понищивши її житловий будинок та викравши речі з будинку. Причиною позову є вкрай негативні стосунки, які склалися між матір`ю та дочкою. Такі ж стосунки в них були і з престарілими батьками.

Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_16 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 7 лютого 2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненській області Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

ОСОБА_4 , уродженець с.Верхівськ Рівненського району Рівненської області, з 7 грудня 2010 року, а ОСОБА_1 , уродженка п.Первомайськ Баранівського району Житомирської області, з 23 березня 2012 року зареєстровані та проживали до листопада 2022 року за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчать довідка Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області № 113/02-14/22 від 1 серпня 2022 року, посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 , видана 7 грудня 2010 року на ім`я ОСОБА_4 , громадянина Російської Федерації, та посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 , видана 23 березня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 , громадянки Російської Федерації.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

За положеннями ст.202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх батьків виникає за сукупності таких умов: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Позивачі є батьками відповідача, батьківських прав щодо дочки ОСОБА_6 позбавлені не були.

Норми глави 17 Сімейного кодексу України, що регулюють утримання повнолітніми дочкою, сином своїх батьків, не містять визначення осіб, які є непрацездатними, а тому суд застосовує положення ч.3 ст.75 СК України, відповідно до якої непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , досягли пенсійного віку, а отже, є непрацездатними.

Потреба матері, батька в матеріальній допомозі залежить від їх матеріального становища. При цьому, до уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, яке може приносити дохід тощо.

Докази розміру пенсії позивачів та наявності у них нерухомого майна у справі відсутні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердила отримання нею та її чоловіком ОСОБА_4 пенсії в розмірі близько 12000 грн на кожного. В позовній заяві позивачі зазначили про приватизацію квартири в м.Нижньовартовськ Тюменської області Росії на ОСОБА_1 та дочку ОСОБА_7 .

Мотивуючи необхідність стягнення аліментів з відповідача позивачі покликаються на неможливість отримання пенсії та допомоги від іншої дочки, яка проживає на території Російської Федерації, а також неможливість виїзду до дочки ОСОБА_7 в зв`язку з актом агресії Росії щодо України.

Відповідно до ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан, який триває донині.

Постановою правління Національного банку України № 18 від 24 лютого 2022 року зупинено здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів держави, що здійснила збройну агресію проти України (п.15 постанови).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 188-р від 26 лютого 2022 року «Про тимчасове закриття деяких пунктів попуску через державний кордон та пунктів контролю» з 00 год. 00 хв. 28 лютого 2022 року тимчасово закриті пункти пропуску на кордоні з Росією та Білоруссю.

Враховуючи зазначені обставини суд вважає обґрунтованими доводи позивачів про неможливість отримання ними пенсії, а отже, і наявність потреби в матеріальній допомозі.

За положеннями ч.1 ст.205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Позивач ОСОБА_1 не заперечує, що дочка ОСОБА_7 , яка проживає в Росії, має можливість надавати їм фінансову допомогу, однак з огляду на воєнний стан фактично отримати таку допомогу вони з чоловіком не можуть.

Батько позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_12 , 1931 року народження, з 11 жовтня 2021 року знаходиться в пансіонаті для людей похилого віку та інвалідів.

Докази, що нерухоме майно, яким володіє позивач ОСОБА_1 , надає їй додатковий дохід, у справі відсутні.

З матеріалів справи також не встановлено, що у позивачів є інші близькі родичі, які могли б надавати їх хоч якусь допомогу.

Відповідач працездатна, заміжня, має неповнолітню доньку ОСОБА_17 , 2009 року народження, володіє квартирою АДРЕСА_2 та житловим будинком з надвірними будівлями на АДРЕСА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 310191271 від 19 вересня 2022 року та договором дарування будинку від 24 листопада 2011 року, посвідченим нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стрільчуком М.М.

Відповідач з 7 квітня 2022 року перебуває за кордоном, про що свідчить копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон, однак доказів, що вона має статус тимчасово переміщеної особи та отримує соціальну допомогу для переміщених осіб суду не надано.

Докази стану здоров`я відповідача чи наявності інших обставин, які перешкоджають їй працевлаштуватися і отримувати дохід, у справі відсутні, що свідчить про можливість останньою надавати матеріальну допомогу матері та батьку.

Крім того, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків не пов`язаний з їхньою працездатністю й можливістю надавати батькам матеріальну допомогу, про що зазначено, зокрема в постанові Верховного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц.

Позивачі визначили розмір аліментів на їх утримання в розмірі одного прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб на кожного.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, встановлений у розмірі 2093 грн.

Заперечень щодо заявленого позивачами розміру аліментів відповідач не зазначила.

Суд вважає, що стягнення аліментів в розмірі одного прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на кожного щомісячно (4186 грн) не буде обтяжливим для відповідача.

Суд також зауважує, що потреба позивачів в матеріальній допомозі зумовлена надзвичайними обставинами, що виникли внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, і така потреба є тимчасовою.

Відповідно до ст.204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідач в письмових поясненнях зазначила, що до закінчення школи проживала з батьками в Росії, в Україні проживає з 1992 року.

На момент повернення в Україну відповідач досягла 17-річного віку. Твердження відповідача про перебування її на утриманні діда та баби ОСОБА_18 суд до уваги не приймає, оскільки доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надано.

Позивач ОСОБА_4 в м.Калуга Російської Федерації отримав квартиру, яку надалі обміняв на квартиру АДРЕСА_6 , що підтверджується ордером № 180 від 23 жовтня 1990 року.

Вказана квартира була одноособово приватизована відповідачем та надалі нею відчужена, що представник відповідача не заперечувала.

Ухилення позивачів від виконання своїх батьківських обов`язків щодо відповідача з матеріалів справи суд не встановив.

Невиконання позивачами обов`язку щодо утримання непрацездатних діда ОСОБА_11 та баби ОСОБА_12 , на що покликається відповідач, не є підставою для звільнення відповідача як дочки від обов`язку утримувати своїх батьків, як і не є такою підставою вкрай неприязні стосунки, які склалися між сторонами.

Належних та допустимих доказів спричинення позивачами матеріальної шкоди пошкодженням житлового будинку відповідача та викраденням речей з будинку суму не надано. Оцінку інших доказам сторін суд не надає, оскільки обставини, на підтвердження яких надані ці докази, не входять до предмету доказування у справі.

Беручи до уваги встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання позивачів в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на кожного щомісячно на період дії воєнного стану в Україні, тобто до часу відновлення можливості позивачами одержувати пенсію, а тому позов належить задовольнити.

За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивачі звільнені.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 141, 258-259, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання батьків - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на його утримання в розмірі одного прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, щомісячно, починаючи з 1 жовтня 2022 року до закінчення строку, на який введено воєнний стан в Україні.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі одного прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, щомісячно, починаючи з 1 жовтня 2022 року до закінчення строку, на який введено воєнний стан в Україні.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп судового збору.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

позивач - ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_7 ; місце реєстрації: АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_4 ;

позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 ; місце реєстрації: АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_5 ;

відповідач - ОСОБА_14 , місце проживання: АДРЕСА_9 ; РНОКПП НОМЕР_6 .

Повне судове рішення складене 20 лютого 2023 року.

Суддя