Справа № 355/1353/22
Провадження № 2/355/206/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року Баришівський районний суд Київської області

у складі: головуючого-судді Чехова С.І.

за участю секретаря Старенької С.М.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Баришівка за загальними правилами позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Баришівської селищної ради Броварського району Київської області про скасування Державного акту на право власності на землю та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з позовною заявою у якій просять скасувати Державний акт на право власності на землю серії КВ від 29 січня 1997 року зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за КВ №000531, де зазначено, що ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом спадкова справа №401 реєстр №2-159 виданого державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори 29 січня 2000 року, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельну ділянку розміром 0,17 га, що розташована в АДРЕСА_1 , яка перебуває у віданні Баришівської селищної ради без зміни її цільового призначення-будівництва та обслуговування житлового будинку, що належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого Баришівською селищною радою, 29 листопада 1997 року та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів КВ№000531.

Визнати право власності за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,17 га з яких: 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,02 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,17 га з яких: 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,02 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Свою позовну заяву позивачки обґрунтовують тим, що 20 липня 1995 року рішенням виконавчого комітету Баришівської селищної ради народних депутатів Баришівського району Київської області винесено рішення за № 57 «Про приватизацію земельних ділянок, які знаходяться в користуванні громадян» було безкоштовно передано у власність для постійного користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, громадських будівель і споруд (присадибна ділянка) особистого підсобного господарства у тому числі і ОСОБА_4 мешканці АДРЕСА_1 земельної ділянки розміром 0,17 га: 0,15 га для обслуговування будинку, 0,02 га для ведення підсобного господарства по вище вказаному адресу. На підставі рішення було виготовлено та видано Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ від 29 січня 1997 року за реєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №000531. Де зазначено, що ОСОБА_4 передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,17 га розташована на території АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку. 29 січня 2000 року вони у відповідності до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, спадкова справа №401 реєстр №2-159 успадкували вищевказану земельну ділянку в рівних частках кожна. Під час звернення до органу ЦНАП та відповідних земельних структур з питанням внесення відомостей про право власності на земельну ділянку до Єдиного реєстру прав нерухомого майна вони отримала відмову з роз`ясненням де вказано, що Державний акт підлягає скасуванню, оскільки у відповідності до ст.121 ЗК України з таких підстав вони вимушені звернутися до суду. Необхідність визнання Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним в судовому порядку обумовлюється й ще тим, що Державні акти на право власності на землю підлягають обов`язковій державній реєстрації відповідно до ст.27 п.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав скасовується в разі винесення судом відповідного рішення.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до судового засідання не з`явились, передали свої процесуальні повноваження адвокату Блохіній О.В.

Представник позивачів ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача від Баришівської селищної ради Броварського району Київської області до судового засідання не з`явився, однак було повідомлено про можливість розгляду справи за його відсутністю, позовні вимоги визнає. Відзиву з запереченнями надано не було.

Вислухавши доповідь представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до думки про можливість задоволення позовних вимог з таких підстав:

З копії паспортів позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є громадянами України.(а.с.7-8,10-11)

Згідно копії архівного витягу рішенням №57 від 20 липня 1995 року Баришівської селищної радою народних депутатів «Про приватизацію земельних ділянок, які знаходяться в користуванні громадян» слід, що було передано у безкоштовну приватну власність для постійного користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, громадських будівель і споруд /присадибна ділянка/ особистого підсобного господарства ОСОБА_4 , мешканці АДРЕСА_1 земельну ділянку розміром 0,17 г: 0,15 га для обслуговування будинку, 0,02 га для ведення підсобного господарства. (а.с.12)

Як слід з копії Державного акту на право приватної власності на землю серія КВ ОСОБА_4 отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га для будівництва, обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .(а.с.13)

З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом слід, що ОСОБА_4 визначила спадкоємцями своїх доньок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , спадкове майно складається з земельної ділянки розміром 0,17 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 , яка перебуває у віданні Баришівської селищної ради без зміни її цільового призначення-будівництва і обслуговування житлового будинку.(а.с.14)

За копією розпорядження селищного голови Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області від 03 лютого 2016 року №08-01-09 «Про перейменування площі, вулиць та провулків на території Баришівської селищної ради слід, що АДРЕСА_2 . (а.с.17-18)

Як слід з висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 25 листопада 2022 року слід, що була оцінена земельна ділянка по АДРЕСА_1 вартість якої становить 102600,00 гривень.(а.а.19-22)

Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як передбачено ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права.

Право громадян на власність, як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства, закріплено в Конституції України, стаття 41 якої передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення - підлягають державній реєстрації.

Згідно ст.328 ЦК України слід, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За ч.1 ч.2 ст.373 ЦК України слід, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

За ч.1 ст. 1218 ЦК України слід, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України слід, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ч.1, ч.2,ч.3 ст.1225 ЦК України слід, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

За ч.1 ст. 1261 ЦК України слід, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 40 ЗК України слід, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Як слід з ч.1, ч.2 ст. 78. ЗК України ,що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

За ч.13 ст. 79 ЗК слід, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

За п.п. а,б,в,г,г,д ч.1 ст.121 ЗК України слід, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Згідно до ст.125 ЗК України слід, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Положеннями ч.3 ст.152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ст.155 ч.1 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою актів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім і частини, крім випадку, передбаченого абзацом п`ятим цієї частини (абз.4 ч.5 ст.3 Закону). Згідно із ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно з л обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації.

В ч.1 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить, зокрема, забезпечення проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, серед іншого, встановлю відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряв документи на наявність підстав та проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймаче відповідні рішення;

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ч.1 ст.11 Закону).

Отже як було встановлено судом, що при житті матері позивачів рішенням селищної ради була передана безкоштовно у приватну власність для постійного користування земельна ділянка для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд а також ведення підсобного господарства розміром 0,17 га, де було уточнено 0,15 га для обслуговування будинку, 0,02 га для ведення підсобного господарства, що відповідало нормам як закладені у Земельному кодексі України і не порушало прав господаря цієї земельної ділянки. Винесене рішення відповідає нормам наділу землі в селищах, де для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд наділяють 0,15 га..

Однак надалі при видачі та оформлення Державного акту на право приватної власності на цю земельну ділянку вказано, що всього приватизовано 0,17 га з них в тому числі 0,17га сільськогосподарських угідь, 0,17 га ріллі, 0,09 га багаторічних насаджень, 0,01 га під будівлями та іншими спорудами 0,07 га.. У подальшому спадкоємці прийнявши спадщину після смерті матері звернулись для реєстрації земельної ділянки та узаконили свої права на неї не змогли це вирішити, оскільки викладені норми у Державному акті на право приватної власності на землю вони перевищували встановлені законодавством розміри земельних ділянок у селищі. З таких підстав позивачі не змогли провести реєстрацію земельної ділянки у відповідності до законодавства. Органом місцевого самоврядування був виданий акт, яким були порушені права позивачів щодо володіння, користування чи розпорядження належною їм земельною ділянкою, і такий акт слід визнати недійсним. Свідоцтво про право на спадщину у якому вказано про спадкування 0,17 га підлягає також скасуванню, оскільки спадкове майно не відповідає нормам землеустрою, які визначені у Земельному Кодексу стосовно селищ, однак це не позбавляє право позивачів на спадкування майна від померлої матері. До складу спадщини повинна увійти і земельна ділянка, яка була безоплатно передана при житті матері позивачів, органом самоврядування для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства. Позивачки у першу чергу мають право на спадкування за законом, оскільки є дітьми спадкодавця. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності повинно бути набуто правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 89, 137, 141, 258 - 260, 263 -265 ЦПК України, ст.ст.181, 182, 328, 373, 1218, 1223, 1225, 1261 ЦК України, ст.ст.40, 78, 79, 121, 125, 152, 155 ЗК України,-

ВИРІШИВ:

Позов позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , задовольнити.

Скасувати Державний акт на право власності на землю серії КВ від 29 січня 1997 року зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, де зазначено, що ОСОБА_4 передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,17 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, спадкова справа №401, реєстр №2-159, виданого державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори 29 січня 2000 року, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на земельну ділянку розміром 0,17 га, що розташована в АДРЕСА_1 , яка перебуває у віданні Баришівської селищної ради без зміни її цільового призначення - будівництва та обслуговування житлового будинку, що належала померлій ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого Баришівською селищною радою 29 листопада 1997 року зареєстрованого в Книзі записів Державних актів за КВ №000531.

Визнати право власності за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,17 га з яких: 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,02 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,17 га з яких: 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,02 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 .

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Київського апеляційного суду, шляхом подачі скарги через Баришівський районний суд Київської області.

Повний текст рішення складений 15 лютого 2023 року.

Суддя Баришівського

районного суду С. І. Чехов