РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2023 року

м. Рівне

Справа № 564/1600/22

Провадження № 22-ц/4815/330/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,

суддів: Гордійчук С.О.,

Ковальчук Н.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Михайлова Володимира Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року, у складі судді Олійника П.В., у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

17 серпня 2022 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідачки на свою користь матеріальну шкоду в сумі 153 160,00 грн та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

01.10.2020 року між нею (позивачкою), як Фізичною особою-підприємцем, та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений цивільно-правовий договір, предметом якого було надання відповідачкою для позивачки послуг із продажу товарів, що належать позивачці.

Однак відповідачка неодноразово привласнювала собі грошові кошти, що були отримані від продажу товарів, належні їй (позивачці).

За результатами проведеної інвентаризації був складений Акт від 07.11.2020 року, згідно з яким загальна сума привласнених коштів (розбіжність між документальними даними та фактичними даними) склала 168 910,00 грн.

За привласнення частини грошових коштів в сумі 15 750,00 грн відповідачка на підставі вироку Костопільського районного суду від 31.03.2022 року у справі № 564/512/21 була притягнута до відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 185 КК України.

Сума завданої шкоди в розмірі 10 750,00 грн, без урахування коштів в сумі 5 000,00 грн, що були вилучені у відповідачки в ході досудового розслідування та на які був накладений арешт, була стягнута з відповідачки за вказаним вироком суду.

В ході розгляду вказаної кримінальної справи суд дав оцінку акту інвентаризації та розписці відповідачки, а також тому, що відповідачка не спростовувала факту завдання шкоди на загальну суму 168 910,00 грн та у відповідних поясненнях визнала факт заподіяння збитків та написання нею розписки, в якій вона зобов`язується відшкодувати завдану шкоду.

Таким чином, на даний час сума привласнених відповідачкою та невідшкодованих позивачці коштів складає 153 160,00 грн (168 910,00 грн - 15 750,00 грн).

Зазначила, що в момент продажу товару позивачка набула право власності на кошти, отримані від продажу, однак відповідачка протиправно привласнила вказані кошти. Тобто неправомірні винні дії відповідачки перебувають у причинному зв`язку із завданою позивачці шкодою.

У зв`язку з викладеним, пославшись, зокрема, на ст.ст.316, 317, 321, 328, 1166 ЦК України, просила задовольнити позов.

Ухвалою суду першої інстанції від 12.09.2022 року було відкрито провадження у справі за цим позовом й ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін (а.с.24).

У своєму відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 05.10.2022 року, адвокат Михайлов Володимир Олександрович, діючий від імені відповідачки, просив відмовити в позові в повному обсязі на підставі наступного:

--- вироком суду встановлено суму майнової шкоди, яка була реально завдана відповідачкою позивачці, а саме 15 750,00 грн, що спростовує обставини, викладені в позові, щодо майнової шкоди в розмірі 153 160,00 грн;

--- у вироку суд не давав оцінки, як вказувала у позові позивачка, акту інвентаризації від 07.11.2020 року та розписці від 06.11.2020 року;

--- розписка від 06.11.2020 року не є зобов`язальним документом для відповідачки, не є борговою розпискою та не створює будь-яких прав та обов`язків для відповідачки;

--- письмові пояснення та протоколи допитів свідків, які долучені до позовної заяви, не покладені в основу вироку та не є джерелом доказів, навіть з урахуванням норм ЦПК щодо допустимості, належності та вірогідності доказів;

--- інвентаризація відповідачкою була проведена з порушенням Положення про інвентаризацію активів і зобов`язань, затвердженого наказом Мінфіну № 879 від 02.09.2014 року, оскільки не було складено інвентаризаційного опису активів за найменуваннями в кількісних одиницях виміру, прийнятих в обліку, не складено комісією протоколу щодо виявлених розбіжностей між фактичною наявністю активів і зобов`язань та даними бухгалтерського обліку. Крім того, не зрозуміло, якими первинними документами керувалася інвентаризаційна комісія, проводячи зазначену інвентаризацію активів і зобов`язань. Позивачкою не надано таких первинних документів, які відповідно до положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" містять відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (ст.1 Закону), фіксують факти здійснення операцій (ст.9 Закону);

--- цивільно-правовий договір від 01.10.2020 року укладений між ФОП ОСОБА_2 як замовником та ОСОБА_2 як виконавцем. За фактом виконання робіт за вказаним договором з здійснювалося в приміщенні магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому здійснює свою господарську діяльність позивачка, яка забезпечила відповідачку робочим місцем та засобами праці. Тобто предметом договору є процес праці, що не вбачає будь-якого кінцевого результату. Натомість, уклавши цивільно-правовий договір, позивачка фактично підмінила трудові відносини цивільно-правовими. Позивачка не надає актів прийому наданих послуг (виконаної роботи), укладених між сторонами, що свідчить про незаконність укладення та виконання вказаного договору (а.с.26-30).

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року позов було задоволено частково. Із заявлених до стягнення на відшкодування матеріальної шкоди 153 160,00 грн суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивачки матеріальну шкоду в розмірі 151 250,00 грн, а також 1 512,50 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вироком встановлено, що ОСОБА_1 працювала у ФОП ОСОБА_3 продавцем у магазині одягу "ІНФОРМАЦІЯ_1" де регулярно здійснювала крадіжки грошових коштів, зокрема на загальну суму 15 750 грн. На підставі проведеної позивачем інвентаризації та згідно з актом від 07.11.2020 року сума завданої матеріальної шкоди за розрахунками позивачки ОСОБА_2 становить 168 910,00 грн. Однак, з письмових пояснень ОСОБА_1 від 06.11.2020 року та розписки від 06.11.2020 року, наданої ОСОБА_1 , встановлено, що сума завданої позивачці шкоди становить 167 000 грн. Таким чином, суд не прийняв до уваги акт інвентаризації від 07.11.2020 року щодо завданої матеріальної шкоди позивачці в сумі 168 910,00 грн.

Також суд виходив з того, що оскільки вина відповідачки ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України, вже була встановлена вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 31 березня 2022 року, ухваленого на основі викладених у ньому доказів, та враховуючи, що з ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 відшкодовано матеріальну та моральну шкоду в розмірі 15 750 грн, завданої кримінальним правопорушенням, а тому з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума завданої шкоди в розмірі 151 250 грн.

Також суд виходив з того, що є підставними позовні вимоги позивачки щодо відшкодування шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення, оскільки між неправомірними діями відповідачки та шкодою, завданою позивачці, є безпосередній причинний зв`язок.

Додатковим рішенням вказаного суду від 16 грудня 2022 року заяву представника позивачки про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн було задоволено частково, з відповідачки на користь позивачки було стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн та у задоволенні заяви в іншій її частині було відмовлено.

На вказане рішення суду від 07 грудня 2022 року представником відповідачки подана апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування й ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому він послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема зазначив, що суд не прийняв до уваги встановлені вироком суду обставини справи, а саме те, що відповідачка завдала позивачці майнової шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення на суму 15 750,00 грн. І що саме на вказану суму (15 750,00 грн) в межах кримінального провадження позивачка подала цивільний позов, а не в будь-якому іншому розмірі. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України це спростовує висновки суду першої інстанції щодо завдання відповідачкою позивачці матеріальної шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення на суму 167 000,00 грн.

Також вказав, що поза увагою суду залишилось і те, що вирок суду не надавав оцінку акту інвентаризації від 07.11.2020 року та розписці від 06.11.2020 року, вони в основу вироку покладені не були.

Також зазначив, що суд не врахував того, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів внаслідок вчинення кримінального правопорушення, вчиненого особою в межах дії договору (а між сторонами був укладений цивільно-правовий договір про надання послуг із продажу товарів), застосуванню підлягають норми законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання. Відповідного висновку дійшов і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 року у справі № 662/397/15-ц.

Також вказав, що суд не звернув увагу на те, що розписка від 06.11.2020 року, в якій відповідачка нібито зобов`язалась відшкодувати позивачці завдані збитки в розмірі 167 000,00 грн та яка була покладена в основу рішення, не є борговою розпискою та не створює будь-яких зобов`язань позивачці.

Також зазначив, що суд не прийняв до уваги того, що письмові пояснення відповідачки від 06.11.2020 року, які долучені до позовної заяви, не покладені в основу вироку та не є джерелом доказів, навіть з урахуванням норм ЦПК щодо допустимості, належності та вірогідності доказів.

У своєму відзиві адвокат Бурма Олексій Віталійович, діючий від імені позивачки, просить апеляційну скаргу на вказане рішення суду від 07.12.2022 року залишити без задоволення, а саме рішення - без змін. При цьому зазначив, що відповідачка притягнута до кримінальної відповідальності в межах висунутого обвинувачення, тобто стосовно тих обставин, які прокурор вважав доведеними шляхом проведення досудового розслідування. В ході вказаного розслідування у відповідачки отримувались пояснення стосовно події, в яких остання визнавала факт завдання нею шкоди, а також 06.11.2020 року надала розписку, в якій зобов`язалась відшкодувати завдані її неправомірними діями збитки. При розгляді цієї справи відповідачка повинна була довести, що таке визнання нею факту завдання збитків на суму 167 000,00 грн зроблене незаконно, а саме розписка про зобов`язання відшкодувати вказані збитки написана, наприклад, під примусом. Однак, відповідачка жодних доказів на таке спростування не надала. Також вказав, що не підтверджено належними доказами посилання сторони відповідачки про те, що правовідносини, які виникли між сторонами, відносяться до трудових.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до вироку Костопільського районного суду Рівненської області від 31.03.2022 року, що набрав законної сила, відповідачку ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України, та призначити їй покарання: - за ч.1 ст.185 КК України у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень; - за ч.2 ст.185 КК України у вигляді обмеження волі строком на 1 (один) рік. На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання ОСОБА_1 визначено за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, і, застосувавши статті 75, 76 КК України, звільнено останню від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк терміном 1 (один) рік, з покладенням на неї відповідних обов`язків. Цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 750,00 грн матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та 5 000,00 грн моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (а.с.7-10).

Вказаним вироком суду встановлено, що ОСОБА_1 працювала у ФОП ОСОБА_2 продавцем у магазині одягу "ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де в період з 30.10.2020 року по 06.11.2020 року здійснювала крадіжки грошових коштів, на загальну суму 15 750,00 грн.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень підтверджується показами потерпілої ОСОБА_2 , свідків та письмовими доказами, а саме протоколом огляду відеозапису з оптичного диску від 05.11.2020р, протоколом огляду місця події від 06.11.2020р, протоколом огляду приміщення магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1" від 06.11.2020 р., протоколом огляду відеозапису з оптичного диску від 22.12.2020 р., протоколами огляду відеозапису з оптичного диску від 15.01.2021 р.

Матеріали справи містять копію цивільно-правового договору від 01.10.2020 року, предметом якого є надання виконавцем замовнику послуг із продажу товарів, які належать замовнику, в магазині, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Те, що в зазначеному договорі вказано, що він укладений між ФОП ОСОБА_2 як замовником та ОСОБА_2 як виконавцем, зовсім і не впливає на той факт, що встановлений, а саме на те, що виконавцем за вказаним договором є відповідачка, яка сама це визнає і що встановлено вироком суду, який набрав законної сили.

З копії письмових пояснень ОСОБА_1 від 06.11.2020 року, які долучено до матеріалів кримінального провадження, вбачається, що з травня 2020 року вона працювала в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1" у власниці ОСОБА_2 , працювала за графіком 3-4 дні на тиждень, а саме один тиждень - четвер-неділя, наступний - п`ятниця-неділя. Їй (тобто відповідачці) постійно бракувало грошей на прожиття, а тому вона почала на своїй роботі з каси привласнювати гроші; спочатку вона брала невеликі суми, приблизно 1 000 грн після відпрацьованого дня. ОСОБА_2 не могла побачити, оскільки ревізії під час її роботи ніхто не проводив. Згодом вона вже почала брати собі більші суми, по 2 000 грн - 3 000 грн, залежно від денної виручки. У неділю, як правило, вона гроші не брала, так як в понеділок на роботу виходила основний продавець ОСОБА_4 і потрібно було залишати в касі більшу суму. У жовтні та листопаді вона почала брати собі ще більші суми, які сягали до 5 000 грн, денний виторг це дозволяв. 06 листопада 2020 року після робочого дня, біля магазину вона зустріла працівників поліції та власницю, яким в ході розмови зізналась, що забрала частину денного виторгу, це була сума 5 000 грн, яку вона добровільно надала для огляду і яку працівники поліції вилучили у присутності понятих. Підрахувати загальну суму, яку вона викрала з магазину в період з травня по листопад 2020 року, вона не може, однак сума 167 000,00 грн наближається до тієї, яку вона викрала. Також вона пояснила, що 06.11.2020 року вона зобов`язалась ОСОБА_2 відшкодувати завдані нею збитки, які становлять 167 000,00 грн. У вчиненому жалкує (а.с.14).

Згідно копії розписки від 06.11.2020 року, наданої ОСОБА_1 , остання зобов`язалась до 10.12.2020 року відшкодувати завдані нею збитки в сумі 167 000,00 грн ОСОБА_2 , в якій вона працювала продавцем в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1" (а.с.15).

Відповідно до Акту результатів проведення інвентаризації від 07.11.2020 року встановлено факт виникнення розбіжностей між документальними даними та фактичними. Сума розбіжності становить (-168 910,00 грн) (а.с.13).

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що характер правових відносин, що склалися між сторонами за цим позовом, свідчить про те, що мають місце відносини, що склалися внаслідок деліктних відносин. Обставини, встановлені вказаним вироком суду, стосуються лише того, що є доведеною крадіжка за місцем своєї роботи відповідачки, яка працювала в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1", в період з 30.10.2020 року по 06.11.2020 року грошових коштів на загальну суму 15 750,00 грн. Відносно ж суми коштів, які є предметом позову у цій цивільній справі, то мова йде не про їх крадіжку, оскільки це не встановлено вироком суду, а мова йде про завдання відповідачкою, яка працювала за цивільно-правовою угодою продавцем у позивачки, збитків на вказану суму.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166-1168 ЦК України, факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України №6-954цс16 від 26 жовтня 2016 року.

А тому застосуванню у цій справі підлягають норми права, які регулюють не договірні зобов`язання, а саме зобов`язання, що виникають із відшкодування шкоди.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК України:

--- майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1);

--- особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2).

Таким чином, ч.2 ст.1166 ЦК України передбачає, що вина заподіювача шкоди припускається, тобто обов`язок доведення відсутності вини покладається на нього самого, до цього часу він вважається винним; обсяг відшкодування шкоди не залежить від завдання шкоди умисно чи необережно, тобто береться до уваги тільки наявність вини, а не її форма. Тільки у випадках, встановлених законом, відповідач може бути звільнений від обов`язку відшкодовувати завдану шкоду за відсутності його вини, наприклад, в результаті непереборної сили, тобто надзвичайної і невідворотної зовнішньої події, яка повністю звільняє відповідача від відповідальності за заподіяну шкоду (це явища суспільного характеру і вибухи епідемій, епізоотій, стихійні лиха та інше).

Згідно з ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). При цьому слід виділяти такі обов`язкові складові елементи, які необхідні для настання деліктної відповідальності: а) протиправна поведінка особи; б) настання шкоди; в) причинний зв`язок між двома першими елементами; в) вина завдавача шкоди.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

У цій справі протиправна поведінка відповідачки є такою, що доведена. Так, сама відповідачка в ході досудового розслідування кримінального провадження відносно неї добровільно визнала факт привласнення протягом тривалого часу (кількох місяців, а саме з травня по листопад 2020 року) нею грошових коштів з магазину, належного позивачці, в якому вона працювала продавцем за цивільно-правовою угодою. Тобто, протиправна поведінка полягає у незаконному привласненні чужих коштів. Відповідачка зазначила і про загальну суму привласнених коштів, яка дорівнює 167 000,00 грн. Про це вона добровільно написала заяву від 06.11.2020 року, копія якої долучена до матеріалів цієї справи і яку суд визнає за належний доказ.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, завдана шкода відшкодовується у повному обсязі.

Розмір шкоди, який є предметом даного позову, підлягає доведенню, оскільки є оціночним поняттям та підлягає доказуванню у межах розгляду даної справи.

Судом першої інстанції вказаний розмір завданої шкоди в 167 000 грн встановлений з письмових пояснень ОСОБА_1 від 06.11.2020 року та розписки від 06.11.2020 року, наданої ОСОБА_1 . При цьому суд не прийняв до уваги акт інвентаризації від 07.11.2020 року щодо завданої матеріальної шкоди позивачці в сумі 168 910,00 грн. Враховуючи, що з ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 відшкодовано матеріальну та моральну шкоду в розмірі 15 750 грн, завданої кримінальним правопорушенням, а тому, як вважав суд першої інстанції, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума завданої шкоди в розмірі 151 250 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи те, що зазначені визнання зроблені відповідачкою добровільно. При розгляді цієї справи відповідачка належними доказами не довела, що визнання нею факту завдання збитків на суму 167 000,00 грн було зроблене незаконно, а саме розписка про зобов`язання відшкодувати вказані збитки написана, наприклад, під примусом.

Як зазначалось, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, потрібна наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

У цій справі доведено наявність вказаного причинного зв`язку, оскільки заподіяння зазначеної шкоди стало наслідком протиправних дій відповідачки, які полягають в тому, що вона протягом тривалого часу (кількох місяців, а саме з травня по листопад 2020 року) привласнювала грошові кошти з магазину, належного позивачці, в якому вона працювала продавцем за цивільно-правовою угодою.

І, насамкінець, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами ЦК відповідальність настає незалежно від вини.

У справі встановлена вина у формі умислу відповідачки у заподіянні шкоди позивачці.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України:

--- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1);

--- ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2).

За ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачка надала, як вона вважала за необхідне, у відповідності до ст.76 ЦПК України докази на підтвердження факту завдання відповідачкою їй матеріальної шкоди та розміру вказаної шкоди.

Відповідачка мала можливість також надати відповідні докази на підтвердження відсутності нестягнутої матеріальної шкоди або відсутності своєї вини та спростування розміру матеріальної шкоди. Але цього нею зроблено не було.

Отже, суд ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, висновки якого не спростовані.

Доводи апеляційної скарги до уваги не приймаються, оскільки не обґрунтовані вимогами закону і є такі, що висновків суду не спростовують.

Зокрема не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на неврахування судом встановлених вироком суду обставин справи, а саме те, що відповідачка завдала позивачці майнової шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення на суму 15 750,00 грн. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що, як вже було зазначено, обставини, встановлені вказаним вироком суду, стосуються лише того, що є доведеною крадіжка за місцем своєї роботи відповідачки, яка працювала в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1", в період з 30.10.2020 року по 06.11.2020 року грошових коштів на загальну суму 15 750,00 грн. Відносно ж суми коштів, які є предметом позову у цій цивільній справі, то мова йде не про їх крадіжку, оскільки це не встановлено вироком суду, а мова йде про завдання відповідачкою, яка працювала за цивільно-правовою угодою продавцем у позивачки, позивачці шкоди на суму 167000 грн, яка підлягає відшкодуванню в розмірі 151 250,00 грн з урахуванням часткового відшкодування в розмірі 15 750 грн.

Також підлягають відхиленню й посилання скаржника на те, що вирок суду не надавав оцінку акту інвентаризації від 07.11.2020 року та розписці від 06.11.2020 року. При цьому апеляційний суд враховує те, що вироком суду встановлено вину відповідачки у крадіжці грошових коштів на загальну суму 15 750,00 грн, а обставини, викладені у зазначених документах, не входили в предмет доказування в кримінальній справі.

Також слід залишити поза увагою його посилання на неврахування судом договірного характеру правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з безпідставності такого твердження скаржника, а також з того, що правовідносини у цій справі та справі № 662/397/15-ц, на яку послався скаржник, не є подібними, адже у цій справі встановлено, що позивачка просить відшкодувати шкоду, завдану відповідачкою неодноразовим привласненням протягом певного часу грошових коштів, що були отримані від продажу товарів, належних позивачці, і щодо вказаних коштів вирок суду не ухвалювався. Натомість, у іншій справі № 662/397/15-ц, на яку послався скаржник, мова йде про те, що кожен з позивачів уклав з банком договори вкладу, однак працівники банку, як посадові особи банку, вчинили розкрадання їх коштів, що підтверджується вироком суду, і предметом позову у цивільній справі були саме вказані кошти, оскільки вирок суду в частині вирішення цивільних позовів було скасовано, а справу повернуто на новий розгляд у порядку цивільного судочинства.

Також не можуть бути прийняті до уваги й посилання на те, що розписка від 06.11.2020 року, в якій відповідачка нібито зобов`язалась відшкодувати позивачці завдані збитки в розмірі 167 000,00 грн та яка була покладена в основу рішення, не є борговою розпискою та не створює будь-яких зобов`язань позивачці. Також підлягають відхиленню й посилання на те, що письмові пояснення відповідачки від 06.11.2020 року не покладені в основу вироку та не є джерелом доказів. При цьому апеляційний суд виходить з того, що вказана розписка від 06.11.2020 року у сукупності з письмовими поясненнями відповідачки від 06.11.2020 року є належним доказом, який підтверджує факт вчинення відповідачкою протиправних дій, які потягли за собою завдання позивачці матеріальної шкоди в розмірі 167 000,00 грн. Звичайно, вказана розписка без відповідного судового рішення не є для відповідачки документом, який носить обов`язковий характер, проте вона може бути використана як доказ у справі.

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Михайлова Володимира Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 21 лютого 2023 року.

Головуючий В.В. Майданік

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук