Ухвала

13 березня 2023 року

м. Київ

справа № 342/375/22

провадження № 61-2846ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2022 року у складі судді Ульяніч І. В., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2023 року у складі колегії суддів: Баркова В. М., Бойчука І. В., Томин О. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що у Городенківському державному виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства до 14 березня 2018 року на посаді економіста із збуту працював ОСОБА_3 , який наказом № 04/ос був звільнений за згодою сторін. Після його звільнення на посаду економіста із збуту була прийнята ОСОБА_4 , яка в невдовзі оформила відпустку у зв`язку із вагітністю та пологами, а далі по догляду за дитиною до виповнення дитині трирічного віку.

Наказом відповідача № 2/ОС від 02 січня 2019 року ОСОБА_1 була прийнята з 03 січня 2019 року на роботу у відповідача на посаду економіста із збуту на період перебування основного працівника у відпустці у зв`язку із вагітністю та пологами.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 березня 2019 року в справі №342/364/18 ОСОБА_3 було поновлено на посаді економіста зі збуту у відповідача.

Наказом № 18/ОС від 05 червня 2019 року з позивачем розірвано трудовий договір на підставі пункту 6 статті 40 КЗпП України.

Позивач зазначає, що на виконання рішення суду у справі 342/364/18 мала б бути звільнена і ОСОБА_4 , яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до виповнення дитині трирічного віку, бо саме вона була прийнята на посаду після незаконного звільненого ОСОБА_3 .

У зв`язку із звільненням ОСОБА_3 , відповідач запросив позивача повернутися на роботу. Наказом від 11 червня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду економіста із збуту за строковим трудовим договором із 12 червня 2019 року на період перебування основного працівника ОСОБА_4 у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Позивач вважає, що вона мала бути прийнята з 12 червня 2019 року на посаду безстроково, оскільки в штатному розписі була одна посада економіста із збуту, а ОСОБА_4 підлягала звільненню після незаконного звільнення ОСОБА_3

18 лютого 2022 року ОСОБА_1 подала відповідачу заяву про невідкладне надання планової оплачуваної відпустки з 21 лютого 2022 року. Позивачу цього ж дня в телефонному режимі керівником відповідача було повідомлено, щоб позивач з 21 лютого 2022 року на роботу не виходила, оскільки на роботу виходить основний працівник. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 21 березня 2022 року поїхала на роботу в Чехію. Через понад два місяці ОСОБА_1 поштою на домашню адресу отримала лист, в якому був наказ № 15/в від 21 березня 2022 року «Про надання невикористаних частин щорічної основної відпустки із наступним звільненням із посади економіста із збуту Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства - ОСОБА_1 ». Також позивач отримала в цьому ж листі повідомлення від 25 квітня 2022 року № 76 про необхідність отримати трудову книжку. Вважає, що наказ № 15/в від 21 березня 2022 року не відповідає положенню частини 1 статті 5 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Позивача звільнено в останній день відпустки, а таке не допускалося і в мирний час. Крім того, позивач вважала, що прийняття її на роботу з 12 червня 2019 року не могло бути на строк, а юридично мало бути без вказівки на строк та обставини, які мають настати для звільнення позивача з роботи.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:

визнати наказ Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства № 21 /ос від 11 червня 2019 року про прийняття ОСОБА_1 на посаду економіста із збуту Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства за строковим трудовим договором із 12 червня 2019 року, на період перебування основного працівника економіста із збуту ОСОБА_4 у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, частково недійсним та встановити, що з 12 червня 2019 року вона працює на посаді економіста із збуту Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства за безстроковим трудовим договором;

визнати звільнення з 25 квітня 2022 року з посади економіста із збуту Городенківського Державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства з формулюванням «по закінченню строкового трудового договору» безпідставним, необґрунтованим та незаконним;

поновити ОСОБА_1 на роботі та посаді економіста із збуту Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, звернувши рішення до виконання невідкладно.

Рішенням Городенківського районного суду від 03 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

02 березня 2023 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2023 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі. ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на висновки, викладені у постанові Верховного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18 щодо погодження планової відпустки та зазначає, що 18 березня 2022 року подала відповідачу заяву про невідкладне надання з 21 березня 2022 року планової оплачуваної відпустки, однак того ж дня наказу позивачу видано не було. Тобто у позивача існувала юридична визначеність, що вона перебуває у плановій щорічній відпустці з 21 березня 2022 року. Відповідач зобов`язаний був видати наказ про відпустку та додатково не міг указувати у наказі від 21 березня 2021 року про звільнення позивача, оскільки ОСОБА_1 у заяві не указувала щодо звільнення і з нею його не погоджували. Суд першої інстанції протокольно відмовив у залученні у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 (оскільки вона, зі слів представника відповідача, подала заяву на звільнення). В той же час суд вирішував питання її прав, свобод та інтересів, оскільки встановив, що на виконання рішення суду у справі № 342/364/18, яким було поновлено ОСОБА_3 на посаді, звільняти з цієї посади ОСОБА_4 підстав не було, так як вона перебувала у відпустці, а тому для неї рішення не було обов`язковим до виконання. Оскільки ОСОБА_3 було поновлено, неосновного працівника - ОСОБА_1 , яка працювала на «декретному» місці ОСОБА_1 , було звільнено, а усе інше, що стосується права ОСОБА_4 не мало і не має значення.

У касаційній скарзі зазначається, що у штатному розписі відповідача була тільки одна посада економіста зі збуту, а тому у зв`язку із поновленням ОСОБА_3 на посаді з 15 березня 2018 року, на цій посаді не міг бути ще один основний працівник, а саме ОСОБА_4 , навіть перебуваючи у відпустці. Отже, 05 червня 2019 року підлягав розірванню як укладений на невизначений строк трудовий договір з ОСОБА_4 , так і укладений на строк (до виходу на роботу ОСОБА_4 ) трудовий договір з позивачем. Оскільки працівник не може бути звільнений у період перебування у відпустці, то після поновлення на посаді ОСОБА_3 ОСОБА_4 підлягала звільненню у перший день виходу на роботу, але з дати поновлення на роботі ОСОБА_3 - 05 червня 2019 року. Оскільки ОСОБА_3 звільнився 10 червня 2019 року, відповідач запропонував позивачу повернутися на роботу. Сам факт прийняття позивача на роботу 12 червня 2019 року не порушував право на працю, тому вона не мала вагомих підстав на негайне звернення до суду з вимогами змінити наказ, бо таку заміну був зобов`язаний зробити роботодавець в день виходу на роботу ОСОБА_4 , бо саме вона була прийнята на роботу як основний працівник.

Зазначає, що позивач на момент подання заяви від 18 березня 2022 року про надання щорічної відпустки вважала, що працює у відповідача безстроково, оскільки вважала, що строк перебування ОСОБА_4 у відпустці по догляду за дитиною до виповнення нею трирічного віку сплив орієнтовно у лютому 2022 року. Отже у заяві від 18 лютого 2022 року про надання відпустки з 21 березня 2022 року позивач не писала про те, щоб її було звільнено в останній день відпустки. Посилаючись на положення пункту 6 статті 40 КЗпП України позивач зазначає у касаційній скарзі, що в момент поновлення на посаді ОСОБА_3 , звільненню підлягали як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_4 , однак роботодавець допустив дискримінацію, а суди з цією дискримінацією необґрунтовано і не мотивовано погодилися.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання наказу про прийняття на посаду за строковим трудовим договором частково недійсним та встановлення, що позивач працює на посаді за безстроковим трудовим договором, визнання звільнення з формулюванням «по закінченню строкового трудового договору» безпідставним, необґрунтованим та незаконним та поновлення на роботі.

Отже, ця справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

ОСОБА_1 укасаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки у справі є обставина щодо якої не існує жодного правового висновку. Указана обставина полягає в тому, як бути, коли суди поновили на посаді незаконно звільненого працівника, а на неї було прийнято основного працівника, який на момент поновлення незаконно звільненого оформив відпуску по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, оскільки з оскаржених судових рішень випливає, що на єдиній посаді за штатним розкладом можуть одночасно перебувати два основних працівники - один при цьому перебувати у відпустці, а інший бути на своїй роботі і посаді, з яких його незаконно було звільнено та заміщено працівником, який вийшов як основний працівник у відпустку. Це питання слід вирішити судом касаційної інстанції, оскільки це є неоднозначне питання права, яке може мати фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Також, особа, яка подала касаційну скаргу, указує, що вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи. Проте ОСОБА_1 не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Окрім цього, особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує, які обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, вона позбавлена можливості спростувати при розгляді іншої справи та якої саме. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка їх подала, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що: скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про поновлення на роботі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков