Провадження №22-ц/824/2110/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про визнання права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначила, що 31.08.1970 року дідусю позивача, ОСОБА_2 , Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано ордер № В 9092 на право зайняття житлового приміщення: квартири АДРЕСА_1 . З того часу у вказаній квартирі проживали та були зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Позивач з дитинства до одруження (2012 рік) проживала у спірній квартирі, а після розлучення - з жовтня 2018 року знову почала проживати в ній, мала право користування спірним майном як член сім`ї наймача. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_5 . Після смерті батька позивача остання продовжує проживати у спірній квартирі, користуватись нею, отримувати кореспонденцію за вказаною адресою, водночас позивач позбавлена можливості зареєструватись у вказаній квартирі, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

У зв`язку з вищевикладеним просила суд визнати за позивачем право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року відмовлено у задоволені позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову.

06.02.2023 року до Київського апеляційного суду від Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу.

13.02.2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

16.02.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від представника позивача - адвоката Тютюнникова М.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування клопотання заявник зазначав, що він та апелянт наразі перебувають у від`їзді за межами Київської області, а тому вони не можуть забезпечити явку до суду на судове засідання.

Дослідивши вищевказане клопотання, колегія суддів апеляційного суду вважає, що воно не підлягає до задоволення, оскільки заявником не долучено до клопотання доказів перебування останнього та апелянта за межами Київської області, а також не зазначено необхідності і тривалості такого перебування.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції встановив наступне:

31.08.1970 ОСОБА_2 Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано ордер № В 9092 на право зайняття житлового приміщення: квартири АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (син).

ОСОБА_1 є рідною донькою ОСОБА_5 , сина наймача квартири, а також рідною онукою дружини первісного наймача квартири ОСОБА_3 .

Бабуся позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Витрати на поховання несла позивач, що також підтверджується матеріалами справи.

ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі, постійно користується нею та несе витрати щодо утримання зазначеного майна.

Встановивши факт тривалого проживання позивача в спірній квартирі, суд першої інстанції тим не менш відмовив у задоволенні позову. Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано доказів того, що остання зверталась до відповідача з вимогою про визнання її наймачем спірної квартири та пропозицією щодо переукладення договору найму спірного жилого приміщення, як і щодо реєстрації її у спірному житловому приміщенні. За таких умов звернення до суду є передчасним, адже права позивача з боку відповідача ще не були порушені.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

В ході розгляду справи судом було встановлено той факт, що 31.08.1970 дідусю позивача, ОСОБА_2 Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано ордер № В 9092 на право зайняття житлового приміщення, а саме спірної квартири. У зв`язку з цим у вказаній квартирі проживали та були зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Згідно положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

У відповідності до положень ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Статтею 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

В ході розгляду справи судом було встановлено, що відповідно до Додатку 10 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 відноситься до категорії житлового господарства, включений до переліку об`єктів комунальної власності територіально громади міста Києва, що розміщені в Шевченківському районі.

Квартира АДРЕСА_1 на момент розгляду справи на праві власності не зареєстрована, будь-які мешканці у квартирі зареєстрованими не значаться.

Відповідач - Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як місцевий орган державної виконавчої влади та у відповідності до Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 121 від 31.01.2011 «Про реалізацію районними в м. Києві державними адміністраціями окремих повноважень» приймає розпорядження про зміну договорів найму за наявності відповідних правових підстав.

31.08.1970 ОСОБА_2 Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано ордер № В 9092 на право зайняття житлового приміщення: квартири АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (син).

Позивач, ОСОБА_1 є рідною онукою дружини первісного наймача квартири ОСОБА_3 , а також рідною донькою ОСОБА_5 , сина наймача квартири.

З матеріалів справи вбачається, що бабуся позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Витрати на поховання несла позивач, що також підтверджується матеріалами справи. Судом також встановлено, що позивач проживає у спірній квартирі, постійно користується нею та несе витрати щодо утримання зазначеного майна.

Представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву, а також у ході розгляду справи визнав ту обставину, що позивач тривалий час проживала в спірній квартирі разом із своїм батьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , після чого позивач продовжує проживати в спірній квартирі, де проживає і по даний час. Жодних заперечень з приводу вселення та проживання в спірній квартирі позивача від колишніх наймачів, які були її близькими родичами, не надходило. З наведеного можна зробити висновок про вселення позивача до квартири та тривале проживання в ній зі згоди наймачів.

У своєму відзиві відповідач звернув увагу на те, що позивач зареєстрована за іншою адресою. В той же час, за загальним правилом, реєстрація особи за іншою адресою є підтвердженням лише можливості проживання особи в такому приміщенні. Натомість в даній справі факт проживання позивача у спірній квартирі на протязі тривалого часу, як і вселення в неї за життя бабусі та батька, відсутність їх активних дій щодо заперечення права позивача на проживання в спірній квартирі, свідчить про наявність у неї прав, передбачених ст.107 ЖК України.

Фактично встановивши вказані обставини та відповідні норми, суд першої інстанції підтвердив обставини, які надають право позивачу вимагати визнання за нею права користування спірною квартирою. При цьому з наведеними обставинами і висновком суду з цього приводу фактично погодився і сам відповідач, оскільки рішення суду не оскаржував.

В якості підстави для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив лише передчасність звернення позивача за судовим захистом з огляду на недоведеність нею факту звернення до відповідача в позасудовому порядку.

З точки зору апеляційного суду дана підстава для відмови у задоволенні позову не може бути використана в ході розгляду даної справи.

З аналізу позиції позивача в ході всього розгляду справи вбачається послідовне і чітко виражене ним заперечення наявності у позивача права користування спірною квартирою.

Невизнання за позивачем такого права з боку Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на запитання головуючого в судовому засіданні підтвердив і представник відповідача в ході апеляційного розгляду справи.

За таких умов колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що для отримання судового захисту, не зважаючи на заперечення відповідачем наявності у позивача такого права, за захистом якого позивач звернувся до суду, вона має спочатку звернутися до відповідача в позасудовому порядку, і лише за умови отримання відмови у такому зверненні позивач зможе звернутися до суду, не відповідає вимогам закону, оскільки чинне законодавство не передбачає в даному випадку обов`язку врегулювання спору в досудовому порядку.

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення ж обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

( Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002)

З огляду на вищевказане, апеляційний суд приходить до висновку, що застосовані судом першої інстанції підстави для відмови у задоволенні позову є неналежними, а тому рішення суду першої інстанції підлягає до скасування, а позов - до задоволення.

Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, сплачена позивачем сума судового збору підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивача, відтак з Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2 270, 00 грн.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (01030, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 24, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько