Справа № 617/550/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2023 року Київський районний суд м.Харкова у складі
головуючого- судді Садовського К.С.,
за участю секретаря- Калантай Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №617/550/20 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
За умовами Кредитного договору Банк зобов`язується надати Позичальнику кредит на умовах та в порядку, визначеному Кредитним договором, а Позичальник зобов`язався здійснювати сплату грошових коштів з метою погашення заборгованості за виданим Кредитом та нарахованими процентами.
20.04.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС», правонаступником якого виступає ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» своє право вимоги заборгованості за вказаним Кредитним договором.
Станом на день подання позовної заяви ОСОБА_1 не повернула отримані від позивача кредитні кошти, тому у позивача виникло право на застосування наслідків порушення зобов`язання та стягнення інфляційних втрат та 3% річних, відповідно до ст.625 ЦК України.
Загальний розмір заборгованості по сплаті 3% річних за користування кредитом та нарахованої пені, що підлягає стягненню станом на 11.03.2020, становить 167 421,78 гривень.
На підставі викладеного позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом.
Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 31.03.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін.
Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 30.04.2020 справу передано на розгляд Київському районному суду м.Харкова за підсудністю.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2020 справу передано для розгляду судді Садовському К.С.
Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
21.07.2020 до канцелярії суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал».
12.08.2020 засобами поштового зв`язку до канцелярії суду надійшла відповідь представника ТОВ «Вердикт Капітал» на відзив, відповідно до якої представник просить задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі, вказуючи, що позивачем вірно та правомірно обрано спосіб захисту свого майнового права, посилаючись на практику судів касаційної інстанції, а надані докази та розрахунки є належними доказами, які підтверджують суми заборгованості за кредитним зобов`язанням ОСОБА_1
27.04.2021 до канцелярії суду надійшли заперечення ОСОБА_1 на відповідь на відзив.
Заперечення відповідача зводяться до пропуску строку позовної давності позивачем, а також відповідачем зазначено про те, що надані позивачем виписки по рахунках не підтверджують факт видачі кредитних коштів, погашення заборгованості, виникнення заборгованості, дати виникнення заборгованості, нарахування штрафних санкцій, тощо.
24.06.2021 до канцелярії суду надійшли додаткові пояснення ТОВ «Вердикт Капітал», де представником позивача повторно зазначено про правомірність та обгрунтованість заявленого позову, докази обґрунтованості якого відповідачем не спростовані.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи містяться клопотання за підписом генерального директора товариства О.В.Їжаковського про розгляд справи за відсутності представника позивача.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлялась в установленому законом порядку, про причини неявки у судове засідання суд повідомлено не було.
Враховуючи, що сторонами подані всі заяви по суті справи, викладені всі вимоги, їх обгрунтування та заперечення, надано всі докази, судом вживались заходи щодо повідомлення учасників судового розгляду про дату судового засідання, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності сторін.
Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Суд, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що між відповідачем ОСОБА_1 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» 05.04.2007 був укладений Договір про надання споживчого кредиту та заставу майна №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 35700 доларів США зі сплатою 12,5% річних, строком до 04.04.2014.

За умовами Кредитного договору, Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит на умовах та в порядку, визначеному Кредитним договором, а він в свою чергу зобов`язався здійснювати сплату грошових коштів шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань з метою погашення заборгованості за виданим Кредитом та нарахованими процентами (п. 4 Кредитного договору).

Відповідно до Додатку №1 до Договору про надання споживчого кредиту та заставу майна №0 від 05.04.2007, ОСОБА_1 зобов`язалась сплачувати суму кредиту згідно з укладеним Графіком погашення кредиту, кінцева дата 04.04.2014.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти на загальну суму 35700 доларів США, однак ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредиту в обумовлені кредитним договором строки не виконала.

Викладені обставини відповідачем не оспорюються.

Відповідно до Договору факторингу №05/12 від 20 квітня 2012 року укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги за кредитами, а фактор зобов`язується придбати права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити ціну продажу, передбачену цим Договором.

Таким чином, 20.04.2012 між ПАТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» укладено Договір Факторингу №05/12, відповідно до якого ПАТ «УКРСИББАНК» відступило ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС», а ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна №0 від 05.04.2007.

Пунктом 1.1. вказаного договору факторингу визначено, що реєстр заборгованості боржників перелік Прав вимоги за кредитами, що відступаються за цим договором, який наведений у Додатку №1 до цього договору (зі змінами, внесеними на дату передачі згідно з пунктом 2.5).

Згідно з Витягом з додатку №1 до договору факторингу №05/12 від 20.04.2012 року зазначено відомості про боржника ОСОБА_1 та розмір заборгованості, який відступається клієнтом фактору.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», що підтверджується протоколом №01/08-2018 загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» від 01 серпня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 та статті 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 10.12 кредитного договору передбачено, що банк має право передавати свої права і обов`язки за даним договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди позичальника.

Судом встановлено, що 20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладений договір факторингу №05/12. У витязі з додатка №1 до договору факторингу зазначено, що сума боргу ОСОБА_1 за основною сумою боргу становить 28466,85 доларів США, за відсотками 20916,10 доларів США.

Отже, суд вважає, що у даній справі встановлений факт переходу права вимоги до боржника від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Вердикт Капітал».

Крім того, презумпція правомірності договору факторингу, передбачена статтею 204 ЦК України, також не спростована.

Загальний розмір заборгованості відповідача станом на 11.03.2020, відповідно до розрахунку позивача становить 77 866,99 доларів США, з яких: заборгованість по основній сумі кредиту 28 466,85 доларів США; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 20 916,10 доларів США; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) -28 484,04 доларів США.

Також, за розрахунком позивача загальний розмір заборгованості зі сплати подвійної облікової ставки НБУ та 3 відсотків річних за користування кредитом становить 167 421,78 гривень, з яких: 3 відсотків річних 64 960,57 гривень; заборгованість за подвійною обліковою ставкою НБУ 102 461, 21 гривень.

Правильність наданих банком розрахунків заборгованості не спростована відповідачем в установленому законом порядку.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в повному обсязі, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про що також надала заяву про застосування строків позовної давності.

Строк повернення кредиту відповідно до пункту 1.2. Договору про надання споживчого кредиту та заставу майна №0 від 05.04.2007 сторонами узгоджено не пізніше 04.04.2014.

При цьому, матеріали справи не містять даних про зміну терміну повернення кредиту та доказів того, що між Банком та позичальником укладалися будь-які додаткові угоди.

Вирішуючи питання щодо застосування до даного позову строків позовної давності за заявою ОСОБА_1 суд зауважує, що позивач звернувся з позовом не про стягнення кредитної заборгованості, а про стягнення встановленого ч. 2 ст. 625 ЦК України індексу інфляції та 3-х % річних в якості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто відповідач помилково дійшла висновку про те, що ТОВ «Вердикт Капітал» звернувся до суду з позовом про стягнення саме заборгованості по основній сумі кредиту 28 466,85 доларів США.

При цьому слід зазначити, що Договір про надання споживчого кредиту та заставу майна №0 від 05.04.2007, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» надав позичальнику ОСОБА_1 кредит у розмірі 35700 доларів США зі сплатою 12,50 % річних, не містить положень щодо невідповідності законодавству України, не визнаний недійсним в установленому законом порядку, а тому, в даному випадку діє презумпція правомірності вказаного правочину.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Так, ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 1854, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Що стосується позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у справі, то суд зазначає, що у відповідності до ст. 261 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 26.10.2018 року у справі №918/329/16 наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами у розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Стягнення можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення і таке прострочення є триваючим правопорушенням.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність заборгованості у боржника за кредитним договором, який боржник не виконав, припиняє правовідносини сторін цього договору, однак не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Таким чином, оскільки наявність боргових зобов`язань у відповідача не призвела до повного виконання умов кредитного договору, то остання має нести відповідальність за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, однак в межах трирічного строку позовної давності щодо 3-х відсотків річних і відповідно річного строку позовної давності щодо індексу інфляції.

З підстав викладеного, є безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що строк позовної давності на подання позову за ст. 625 ЦК України сплинув 05.04.2017, враховуючи також, що відповідач не надала суду жодних належних та допустимих доказів того, що вона виконала належним чином зобов`язання за кредитним договором, та погасила заборгованість, що була встановлена кредитним договором.

Виходячи з викладеного, суд дійшов до висновку про те, що оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення, а наявність чи відсутність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум, то зазначені обставини призвели до цілком правомірного нарахування позивачем 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, в межах трирічного строку позовної давності в сумі 64 960,57 гривень.

Суд також відхиляє заперечення відповідача з приводу того, що надані позивачем виписки по рахунках є незрозумілими та не підтверджують факт видачі грошових коштів, погашення заборгованості, виникнення заборгованості та дати такого виникнення, нарахування штрафних санкцій тощо.

Так, в ході судового розгляду не було спростовано правомірності підписаного ОСОБА_1 05.04.2007 договору.

Відповідач особисто вказує, що на час дії кредитного договору нею здійснювалися платежі відповідно до умов договору щодо погашення суми кредиту.

Вказані обставини підтверджуються Випискою по кредитному договору за період з 05.04.2007 по 12.06.2012, де відображені періодичні здійснення платежів на погашення заборгованості по кредитному договору №0.

Цією ж випискою підтверджується заборгованість по основній сумі кредиту 28 466,85 доларів США, на яку були нараховані 3% річних.

Такий самий розмір заборгованості по основній сумі кредиту 28 466,85 доларів США було передано за Договором Факторингу №05/12, що вбачається з Реєстру заборгованості боржників, де у колонці №8 Заборгованість за основною сумою боргу ( у валюті кредиту) станом на 14.05.2012, вказано, що заборгованість ОСОБА_1 (порядковий номер у переліку 995) становить 28466,85 доларів США.

Крім того, як було зазначено раніше, ОСОБА_1 не оспорюється правомірність переходу права вимоги до ТОВ «Вердикт Капітал».

Щодо вимог позивача в частині стягнення пені в розмірі подвійної ставки НБУ, то суд доходить наступних висновків.

До матеріалів справи долучено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 11.03.2020, яка складається з наступного: заборгованість по основній сумі кредиту 28 466,85 доларів США; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 20 916,10 доларів США; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) -28 484,04 доларів США.

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Вердикт Капітал» просило суд стягнути на свою користь лише 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що передбачені ст. 625 ЦК України, розраховані за період з 11.03.2017 по 11.03.2020 в сумі 64 960,57 гривень, а також пеню за подвійною обліковою ставкою НБУ за період з 11.09.2019 по 11.03.2020 і складає 102 461,21 гривень.

На підтвердження заявлених вимог позивачем надані розрахунки підписані представником ТОВ «Вердикт Капітал» Радченко В.Ю.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, постанова Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №359/2703/15-ц).

Отже, у позивача відсутні правові підстави нараховувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, оскільки строк дії договору кредиту закінчився 05 квітня 2017 року і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення пені.

На підставі викладеного, вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» в частині стягнення пені суд вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Щодо заявлених вимог позивача про стягнення судових витрат понесених на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

1. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу Адвокатським об`єднанням «Вердикт» на підставі договору від 21 грудня 2019 року №21-12/2019.

Оплату наданих послуг позивач підтверджує платіжним дорученням №651 від 06.03.2020 на суму 200 000 гривень та заявкою на надання правових послуг від 04.03.2020, в якій міститься опис наданих юридичних послуг по клієнту ОСОБА_1 на суму 20000 гривень.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх не співмірністю.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем надано в якості доказу понесення витрат на правову допомогу платіжним дорученням №651 від 06.03.2020 на суму 200 000 гривень, а не на 20 000 тисяч, то суд не вбачає підстав для відмови у стягненні витрат на правову допомогу тільки за цієї обставини, оскільки позивачу необхідно довести факт отримання правової допомоги та вартість такої допомоги, а сплачена ця послуга чи ні не впливає на розподіл даної категорії судових витрат.

За умови належного підтвердження витрати на професійну правничу допомогу стягуються і у випадку, коли фактично ще не сплачені стороною, а тільки мають бути сплачені (ВС/ОП/КГС, № 922/445/19 від 03 жовтня 2019).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із правилами пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на надані позивачем докази понесення витрат на правничу допомогу, суд вважає, що вони підлягають стягненню в розмірі пропорційному до задоволених вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням позову на 38,80%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 974,40 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 7760 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-5, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 137, 141, 174, 223, 259, 263-266, 268, 272, 273 ЦПК України, ст.ст. 261, 267, 525, 526, 530, 599, 610, 611, 625, 627, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (, місцезнаходження: м.Київ, Кудрявський узвіз, 5Б, 04053) 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 64 960 (шістдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят) гривень 57 копійок.

В задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення з ОСОБА_1 пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі подвійної ставки НБУ 102 461,21 гривень - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (, місцезнаходження: м.Київ, Кудрявський узвіз, 5Б, 04053) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 974 (дев`ятсот сімдесят чотири) гривні 40 копійок та витрати на правничу допомогу у розмірі 7760 (сім тисяч сімсот шістдесят) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud2023.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», , місцезнаходження: м.Київ, Кудрявський узвіз, 5Б, 04053.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складено та підписано 02 березня 2023 року.

Суддя К.С.Садовський