справа № 752/5808/20 головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
провадження № 22-ц/824/4516/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави та процентів за користування чужими грошовими коштами, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на її користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 37 000 грн. та проценти за користування грошовими коштами у розмірі 2 719 грн. 01 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 вересня 2019 року о 12 год. 15 хв. позивачем було помилково здійснено платіж на користь ОСОБА_1 шляхом перерахування грошових коштів на її картковий рахунок у АТ КБ «Приватбанк» на суму 37 000 грн. з призначенням платежу «надходження готівки за платіжними картками». В той же час, як перед перерахуванням, так і після перерахування грошових коштів між сторонами у справі не укладався договір, за таких обставин відповідач набула грошові кошти у розмірі 37 000 грн. за відсутності достатніх правових підстав і у спосіб, що суперечить цивільному законодавству. Через помилкову транзакцію, 26 лютого 2020 року нею на адресу відповідача, було направлено поштове відправлення № 629, в якому містилась вимога про повернення помилково сплачених грошових коштів у розмірі 37 000 грн. Вказане відправлення не було вручене під час доставки з інших причин, тобто фактично було проігноровано відповідачем.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд послався на той факт, що з електронної поштової переписки неможливо встановити відношення позивача до електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 Але, належність цієї електронної адреси саме позивачу підтверджується матеріалами справи. В грудні 2019 року позивач намагалась врегулювати спірні правовідносини, які виникли між сторонам, шляхом надсилання відповідачу вимоги про повернення коштів. Так, 28 грудня 2019 року на електронну адресу відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка належить ОСОБА_2 , надійшов лист, з якого видно, що остання звернулась до адвокатського об`єднання «Моріс груп». Вказане об`єднання виготовило юридичний висновок, який було зроблено на підставі аналізу суперечностей відносно речей (манекени, підставки) між гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . На підставі цього висновку ОСОБА_2 були викладені вимоги до відповідача щодо повернення коштів в розмірі 37000 гривень та інші вимоги. Крім того, висновок суду про неможливість встановити, що між позивачем та відповідачем існували будь-які договірні відносини є помилковим. Помилковим також є висновок суду про неналежність в якості доказів у справі розписок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі того, що вказані розписки не завірені належним чином нотаріусом, який перевірив дієздатність даних осіб та справжність їхнього підпису на розписках. Оформлення подібних розписок не вимагає обов`язкового завірення їх у нотаріуса. Відсутність клопотання про допит вказаних осіб у якості свідків пояснюється тим, що судом було встановлено письмовий розгляд цієї справи без виклику сторін у судове засідання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує про те, що жодних правовідносин між нею та відповідачем не було. Доказів цьому відповідач не надає. При цьому, в матеріалах справи відсутня будь-яка переписка між сторонами щодо спільної діяльності, або намірів укласти договори, так само і відсутні самі договори. Відповідач посилається на листування з електронної скриньки ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, не зважаючи на схожість ініціалів, дана електронна скринька не належить позивачу і кому вона належить їй не відомо. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач набула майно (грошові кошти) позивача безпідставно.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 09 вересня 2019 року о 12 год. 15 хв. позивачем - ОСОБА_2 було здійснено платіж на користь відповідача ОСОБА_1 шляхом перерахування грошових коштів на її картковий рахунок у АТ КБ «Приватбанк» на суму 37 000 грн. з призначенням платежу «надходження готівки за платіжними картками» (а.с. 14).

26 лютого 2020 року позивачем на адресу відповідача було направлено поштове відправлення № 629, в якому містилась вимога про повернення помилково сплачених грошових коштів у розмірі 37 000 грн. (а.с. 18-19). Однак, відповіді позивач не отримала.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач посилається на наявність з позивачем договірних відносин, на виконання яких і були сплачені грошові кошти в розмірі 37 000 грн. Вказане підтверджується листуванням за електронною скринькою позивача ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 120-127) та розписками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с.128-129).

Ухвалюючи рішення про відмову задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на наведені сторонами докази та досліджені судом матеріали справи, враховуючи відсутність між сторонами договірних відносин, суд приходить до висновку, що відповідач набула грошові кошти у розмірі 37 000 грн. за відсутності достатніх правових підстав.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Зазначені правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що 09 вересня 2019 року ОСОБА_2 перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_1 37 000 грн. При цьому, позивач вказує, що така транзакція була помилковою та 26 лютого 2020 року (більше ніж через п`ять місяців) звернулася до відповідача з вимогою повернути зазначені кошти.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, оцінюючи докази, надані учасниками справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки між сторонами були відсутні договірні зобов`язання. Таким чином, отримані відповідачем кошти у відповідності до ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачу, як безпідставно набуті.

При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Зі змісту позовних вимог не вбачається помилки позивача в перерахуванні зазначених коштів, позивач не посилається на помилку в реквізитах рахунку, введеній сумі платежу, що вказує на цілеспрямованість волі позивача на перерахування коштів саме відповідачу, за відсутності при цьому договірних відносин між ними.

Отже, ОСОБА_2 перерахувала кошти ОСОБА_1 , фактично знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з перерахування чи повернення коштів, а тому поведінка позивача, яка через п`ять місяців вимагає повернення перерахованих коштів, є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення коштів у розмірі 37 000 грн. як безпідставно набутих задоволенню не підлягають. Вимога щодо стягнення відсотків за користування безпідставно набутими грошовими коштами є похідною вимогою, а тому також не підлягає задоволенню.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову не відповідають фактичним обставинам справи, судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 261 грн. 20 коп. Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню на користь відповідача з позивача підлягає стягненню судовий збір у зазначеному розмірі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави та процентів за користування чужими грошовими коштами відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривня 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.