П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 березня 2023 року місто Київ

справа № 753/24403/21

провадження№22-ц/824/4392/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Заставенко М.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісної власності подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на автомобіля марки «Nissan Note», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 4 листопада 2017 року. У шлюбі 8 серпня 2020 року був придбаний автомобіль. Вартість автомобіля становила 179000 грн. Автомобіль було оформлено на ім`я дружини, оскільки планувалося, що вона буде використовувати його в подальшому.

Станом на сьогоднішній день шлюб між подружжям не розірвано.

Шлюбного договору між сторонами не укладалось.

Як зазначає позивач, станом на день звернення до суду виникла необхідність для звернення до суду та визнання права власності на частину автомобіля, що надасть змогу реалізувати свої права як власника, оскільки права позивача як власника ніде не зафіксовані.

У грудні 2021 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в який просив визнати у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на автомобіль, та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача грошову компенсацію частки автомобіля в сумі 104953,25 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що автомобіль є неподільною річчю, оформлений на відповідача, фактичне користування здійснюється відповідачем, позивач вважає за доцільне присудити автомобіль відповідачу, а йому грошову компенсацію.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 15 червня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Nissan Note», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ,номер кузова НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину вартості автомобіля в сумі 76645 грн., судовий збір в сумі 766,50 грн., а всього 77411,50 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в який просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким визнати за нею право власності на автомобіль, стягнувши з неї на користь позивача грошову компенсацію в сумі 10000 грн. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення повністю проігнорував доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо необхідності відступу від засад рівності часток подружжя, не надав жодної правової оцінки таким доводам та доказам, які їх підтверджують.

Обставинами, які дають право на відступ від рівності часток є: необхідність несення значних витрат на ремонт автомобіля; оспорюваний автомобіль є річчю індивідуального користування; позивач ухиляється від утримання дитини, яка проживає з відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Зазначені апелянтом підстави для відступу від рівності часток є хибними.

В судове засідання не з`явилися відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 , які були повідомлені про день та час розгляду справи шляхом направлення судових повідомлень на зазначені в апеляційній скарзі електронні адреси /а.с.165/, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги ОСОБА_2 та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції ОСОБА_2 в апеляційній скарзі та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасника справи, явка якого до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів вважала можливим розглянути справу у відсутність ОСОБА_2 , яка не з`явилася в судове засідання.

Оскільки судове рішення ухвалене за відсутності учасників справи, то датою рішення є дата складення повного судового рішення ( ч.5 ст.268 ЦПК України).

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 4 листопада 2017 року між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб /а.с. 8/.

8 серпня 2020 року подружжям був придбаний автомобіль «Nissan Note», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , вартістю 179 000 грн., автомобіль було оформлено на ім`я ОСОБА_2 /а.с. 6-7, 9-10/.

Відповідно до звіту автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу автомобіля «Nissan Note», державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість зазначеного автомобіля станом на 20 січня 2022 року становить 153 290 грн. /а.с.45- 81/.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль перебуває у користуванні відповідача, на момент розгляду справи в суді сторони не вирішили питання про поділ майна, відповідачем в ході розгляду справи не спростовано режим спільного майна стосовно автомобіля, тому з огляду на викладене позивач набуває право на отримання компенсації вартості його частки у спільному майні подружжя. Визначаючи розмір грошової компенсації, суд першої інстанції взяв до уваги звіт автотоварознавчого дослідження, наданий відповідачем, з якого вбачається, що вартість автомобіля станом на 20 січня 2022 року становить 153290 грн.

Крім того, судом установлено, що правових підстав для застосування ч.ч.2,3 ст.70 СК України немає, оскільки істотні обставини, які впливають на відступ від засад рівності часток майна подружжя, відсутні. Питання ж щодо стягнення аліментів, їх розміру, на даний час судом не вирішено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, визначаючи розмір грошової компенсації, правильно взяв до уваги звіт автотоварознавчого дослідження, наданий відповідачем, з якого вбачається, що вартість автомобіля станом на 20 січня 2022 року становить 153290 грн.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Посилаючись на необхідність відступу від засади рівності часток подружжя та зменшення суми стягнення коменсації за частку спірного автомобіля до 10 000 грн., відповідачка ОСОБА_2 посилалася на те, що їх спільна дитина проживає разом з нею, ОСОБА_1 матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а автомобіль, який знаходиться в її користуванні потребує значних вкладень для можливості його використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Встановивши, що ОСОБА_2 не надано доказів того, що позивач не приймає участі в матеріальному забезпеченні та вихованні сина, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для відступлення від засади рівності частин подружжя в праві власності та збільшення частки відповідача.

Саме по собі посилання ОСОБА_2 про те, що дитина проживає разом з нею, а позивач ОСОБА_1 матеріальної допомоги на утримання сина не надає, є нічим не підтвердженими припущеннями відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив питання щодо можливості відступу від засад рівності часток подружжя, є безпідставними, оскільки відповідачкою ОСОБА_2 не доведено підстав, що мають істотне значення для відступу від рівності часток подружжя у майні, зокрема що позивач ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а також підстав для збільшення частки дружини у майні у разі проживання з нею дитини, які б свідчили, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Крім того, як зазначає відповідач питання про стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, їх розміру, на даний час судом не вирішено.

Посилання ОСОБА_2 на те, що автомобіль є річчю індивідуального користування та потребує додаткових вкладень щодо його ремонту, заправки паливом тощо, то такі обставини не підлягають врахуванню при вирішенні питання про відступ від засад рівності часток при поділі майна подружжя, а тому судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги.

Апеляційний суд враховує, що заперечуючи проти висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для відступу від рівності часток подружжя, відповідачка ОСОБА_2 не підтверджує свої доводи будь-якими доказами, відтак вони зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус