ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2189/23 Справа № 191/2700/21 Суддя у 1-й інстанції - Костеленко Я. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельні ділянки

за апеляційниою скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельні ділянки, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їм та відповідачу на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 20 червня 2003 року належить на праві власності по 1/3 частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, з урахуванням вимог ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України, кожний із співвласників має право на 1/3 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства.

Однак в порушення вказаних вимог діючого законодавства на підставі рішення 5 сесії 5 скликання Василівської сільської ради №93 від 28 березня 2003 року відповідачу ОСОБА_3 було безкоштовно передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану в АДРЕСА_1 , площею 0,250 га, а також земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1859 га. На підставі вказаного рішення відповідач отримав державні акти на право власності на землю.

Постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року по цивільній справі №191/4197/16-ц, де сторони приймали участь, було вже встановлено преюдиційні факти для розгляду цієї справи, а саме те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з заявами про припинення їх права власності на частину будинку не зверталися, наміру припинити своє право власності на спірне майно не мали, у зв`язку з чим ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позову про припинення їх права власності на частину будинку. В той же час судом було відмовлено у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним вищезазначеного рішення сесії Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і державних актів на право власності на землю, виданих на ім`я ОСОБА_3 , у зв`язку з пропуском позовної давності.

Враховуючи неможливість скасування вищезазначеного рішення і державних актів, позивачі вважають, що належним і ефективним способом захисту їх прав є визнання за ними права власності на частки вищезазначених земельних ділянок, які є пропорційними часткам у праві власності на домоволодіння, тобто по 1/3 частини обох земельних ділянок за кожним з позивачів і відповідно припинення за відповідачем його права власності на 2/3 частини спірних земельних ділянок.

Позивачі просять суд визнати за кожним із них право власності на 1/3 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку площею 0,250 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: -03-002-0002, та на 1/3 частину земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1859 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: -03-002-0003, припинивши право власності відповідача на 2/3 частини вказаних земельних ділянок (а.с.4-6,81-83).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельні ділянки - відмовлено повністю (а.с.126-128).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просили рішення суду скасувати в частині відмови у задоволення позову відносно земельної ділянки, площею 0,250 га та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (а.с.132-134).

Апеляційна скарга обґрунтована безпідставним застосування строку позовної давності, яка не застосовується до триваючого правопорушення. Суд помилився з приводу застосування позовної давності, адже сплив позовної давності до вимог про визнання недійсним рішення сесії Васильківської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області та до вимог про визнання недійсним, виданих ОСОБА_3 на підставі цього рішення державних актів на право власності на землю, жодним чином не свідчить про сплив позовної давності до вимог про припинення триваючого у часі порушення їх земельних прав на земельні ділянки, які їм належать в силу прямої норми Закону як співвласникам розташованого на них домоволодіння.

Рішення суду в частині відмови про визнання права власності на земельну ділянку площею 0, 1859 га апелянти не оскаржують, оскільки під час розгляду справи з`ясувалось, що вона на підставі договору належить іншій особі, яка не залучена до участі у справі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві приватної власності по 1/3 частці за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 20.06.2003 Василівською сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області.

Рішенням 5 сесії 5 скликання Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області №93 від 28 березня 2003 року відповідачу ОСОБА_3 було безкоштовно передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану в АДРЕСА_1 , площею 0,250 га, а також земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1859 га, розташовану за цією ж адресою.

На підставі вказаного рішення відповідач отримав державні акти на право власності на землю та земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери, що підтверджується копіями державних актів серії ДП №052854 та серії ДП №052855.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на земельну ділянку від 20 травня 2014 року, яке видано на заміну втраченого державного акта на право власності на земельну ділянку серії ДП № 052854, виданого 29 вересня 2003 року Василівською сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0002.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка площею 0,1859 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0003, належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 14.10.2014.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.04.2017 у справі №191/4149/16-ц було припинено право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсними державних актів на право власності на землю - відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі №191/4197/16-ц рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права власності на нерухоме майно скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права власності на нерухоме майно відмовлено. В іншій частині рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року залишено без змін.

При ухваленні рішення Верховним судом були проаналізовані обставини отримання ОСОБА_1 у власність частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , і встановлено, що рішення Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 28 березня 2003 року про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки за вказаною адресою, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, прийнято з порушенням прав співвласників житлового будинку.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт неправомірності оформлення права власності на земельну ділянку лише за відповідачем ОСОБА_3 вже був встановлений рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, у зв`язку з чим вказані обставини доказуванню і новому перегляду не підлягають.

В той же час позивачу ОСОБА_1 вже було відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення сесії Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і державних актів на право власності на землю у зв`язку з пропущенням строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із їх необґрунтованості та недоведеності. Крім того, одна зі спірних земельних ділянок належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 14.10.2014, яка не залучена до участі у справі.

Рішення суду в частині відмови про визнання права власності на земельну ділянку площею 0, 1859 га, належну ОСОБА_4 , апелянти не оскаржують, тому рішення суду в цій частині не перевіряється.

Колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції в частині, що оскаржується в повній мірі.

У частині першій статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Проаналізувавши положення ст.377 ЦК України. ч. ч. 2, 4 ст.120 Земельного кодексу України, можна дійти висновку, що до особи, яка набула право власності на будівлю розміщену на земельній ділянці, яка перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вона розміщена, без зміни її цільового призначення.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається та встановлено Верховним Судом в постанові від 17.03.2021 року по справі №191/4197/16-ц, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 набули право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами від 20 червня 2003 року.

При цьому, земельна ділянка, як об`єкт цивільного права, на момент набуття сторонами у справі права власності на будинок - не існувала, оскільки відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Отже, спірна земельна ділянка в розмірі площі забудови під цим будинком та площі, необхідній для його обслуговування або в будь-якому іншому розмірі попередньому власнику будинку не належала, а отже новими власниками не була отримана ні у власність, ні у користування.

В разі переходу майнових прав до нових власників зумовлює перехід до них і прав на ту частину земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Отже, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача.

Зазначене узгоджується з висновками, які зробив Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 року у справі №127/10011/18 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16.

Отже, до нових власників (сторін по справі) домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 право власності або користування на земельну ділянку на якій розміщено будівлю, не перейшло, оскільки попередній власник цієї будівлі - Василівська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області, у відповідності до вимог земельного законодавства, не здійснив оформлення та реєстрацію земельної ділянки під будівлею.

Скориставшись цією обставиною, відповідач у березні 2003 року на підставі рішення Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області «Про виділення земельної ділянки та надання права на приватизацію» ОСОБА_3 отримав земельну ділянку площею 0,25 га, для обслуговування будівництва за адресою АДРЕСА_1 , з наступною приватизацією ( ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на землю серії ДП №052854 від 29.09.2003 року (кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0002, площа 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку). Отже саме з цього моменту спірна земельна ділянка набула статусу об`єкта цивільних правовідносин.

Позивачі звернулися з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, дану вимогу вони заявляють, як вимогу про поновлення права володіння та користування (права власності) на земельну ділянку. Колегія суддів звертає увагу, що до моменту отримання спірної земельної ділянки відповідачем, іх права не порушувалися. Факт неправомірності оформлення права власності на земельну ділянку лише за відповідачем ОСОБА_3 вже був встановлений рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, у зв`язку з чим вказані обставини доказуванню і новому перегляду не підлягають. При цьому, позивачу ОСОБА_1 вже було відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення сесії Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і державних актів на право власності на землю у зв`язку з пропущенням строку позовної давності. Інший співвласник з таким позовом до відповідача не звертався.

Враховуючи, що сторони по справі у 2003 році набуте лише право власності на будинок без набуття прав на земельну ділянку, на якій фактично розташований цей будинок, оскільки попередній власник цієї земельної ділянки - Василівська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області, у відповідності до вимог земельного законодавства не здійснив оформлення та реєстрацію земельної ділянки під будівлею, а у визнанні недійсними рішення сесії Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і державних актів на право власності на землю ОСОБА_1 вже було відмовлено, а інший співвласник з таким позовом до відповідача не звертався, то підстави для визнання за відповідачами права власності на спірну земельну ділянку відсутні, що є самостійною підставою для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що у справі, яка розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Інші доводи скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм процесуального права і зводяться до власної переоцінки позивачем встановлених судом обставин.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, рішення суду першої інстанції, в частині що переглядається, є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: