ПОСТАНОВА

Іменем України

14 лютого 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/3628/22

провадження № 22-ц/4809/215/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України,

Кіровоградська обласна прокуратура,

Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області,

Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Шевченко І. М.) від 12 жовтня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

22 липня 2022 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Державної казначейської служби України, Прокуратури Кіровоградської області, Головного Управління Національної поліції у Кіровоградській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області та просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду на його користь відшкодування за завдану моральну шкоду в розмірі 528863,64 грн.

Позивач обґрунтовував свою вимогу тим, що 17 серпня 2015 року слідчим слідчого відділу Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007608 відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 296 КК України, вчинене невідомою особою.

31 серпня 2015 року слідчий слідчого відділу Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області Прокоф`єв В. В. повідомив його про підозру у вчиненні кримінального правопорушення у вказаному кримінальному провадженні.

28 жовтня 2015 року слідчий слідчого відділу Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області Прокоф`єв В. В. змінив раніше повідомлену йому підозру у скоєнні кримінального правопорушення, а 29 жовтня 2015 року йому вручено копію обвинувального акту у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, який було затверджено прокурором м. Кіровограда.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 296 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 24 лютого 2020 року вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 серпня 2019 року скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 січня 2021 року, залишеним ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року без змін, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 296 КК україни та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Постановою Верховного Суду від 07 червня 2022 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 січня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суд від 20 жовтня 2021 року - без змін.

З моменту повідомлення слідчим йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до ухвалення Верховним Судом остаточного рішення, тобто з 31 серпня 2015 року по 07 червня 2022 року, минуло 81 місяців та 8 днів.

Позивач вважає, що його незаконно було притягнуто до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим він зазнав моральних страждань, а тому, як він вважає, у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, передбачене нормами Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду», із розрахунку однієї мінімальної заробітної плати у 2022 році за кожен місяць та пропорційно за кожен день останнього місяця перебування під слідством та судом:

(6500 х 81) + (6500 / 22 х 8) = 528863,64 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд стягнув з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду? на користь ОСОБА_1 кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 500000,00 грн.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 31 серпня 2015 року, коли йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, по 20 жовтня 2021 року, день набрання законної сили вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 січня 2021 року, тобто 73 місяці і 21 день.

Суд виснував, що позивач був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, що завдало йому моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню в грошовій формі за кошти державного бюджету в сумі 500000,00 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

02 листопада 2022 року Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області подало апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 жовтня 2022 року (а. с. 111 117), яку ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23 грудня 2022 року визнано неподаною та повернуто апелянту (а. с. 151 152).

10 листопада 2022 року від Державної казначейської служби України до суду надійшла апеляційна скарга на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 жовтня 2022 року. У скарзі апелянт стверджує, що суд неповно встанови обставини справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Зокрема, вказується на те, що суд стягнув на користь позивача відшкодування завданої шкоди з рахунку Казначейства, однак воно є самостійним суб`єктом цивільних правовідносин і не несе відповідальності за шкоду, завдану державою або її органами. При цьому Казначейство права позивача не порушувало. Суд не мав законних підстав зазначати у рішенні орган, який здійснює переказ грошових коштів на відшкодування шкоди.

Також апелянт вказав, що суд правильно визначив період часу, за який позивач позивачу відшкодовуються моральна шкода, але неправильно визначив компенсацію у мінімальному розмірі, встановленому ч. 3 ст. 13 Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду», безпідставно завищив її.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надійшов.

Позиції сторін, висловлені учасниками справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Відповідач Державна казначейська служба України повідомлене про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки суд) № 966, вручене адресату 27 січня 2023 року, але явку свого представника у судове засідання в суд апеляційної інстанції він не забезпечив.

Відповідач Кіровоградська обласна прокуратура повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою про вручення 24 січня 2023 року судової повістки-повідомлення, але явку свого представника у судове засідання в суд апеляційної інстанції цей відповідач не забезпечив.

Від представника Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (відповідача) Стояновські Д. І. надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Управління. Крім того, у заяві викладено думку про необхідність відмовити ОСОБА_1 в позові.

Відповідач Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області повідомлене про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки суд) № 940, вручене адресату 26 січня 2023 року, але явку свого представника у судове засідання в суд апеляційної інстанції він не забезпечив.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Яушев В. В. заперечили проти доводів та вимог апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, надали пояснення по обставинах справи.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

17 серпня 2015 року слідчим слідчого відділу Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області Ламановою А. І. внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007608 відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 296 КК України, вчинене невідомою особою.

31 серпня 2015 року слідчий слідчого відділу Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області Прокоф`єв В. В. повідомив його про підозру у вчиненні кримінального правопорушення у вказаному кримінальному провадженні.

28 жовтня 2015 року слідчий слідчого відділу Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області Прокоф`єв В. В. змінив раніше повідомлену йому підозру у скоєнні кримінального правопорушення, а 29 жовтня 2015 року йому вручено копію обвинувального акту у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, який було затверджено прокурором м. Кіровограда.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 296 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 24 лютого 2020 року вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 серпня 2019 року скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 січня 2021 року, залишеним ухвалою Кропивницького апеляційного суд від 20 жовтня 2021 року без змін, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 296 КК україни та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Постановою Верховного Суду від 07 червня 2022 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 січня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року - без змін.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги та рішення суду

Відповідно до норм ч. 1 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не повною мірою.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частинами 1 та 2 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів апеляційного суду виснує, що вимоги апеляційної скарги, поданої Державною казначейською службою України підлягають задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права та акти законодавства, які підлягають застосуванню

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 56 Основного Закону України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 2 ЦК України часниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За змістом ст. 15, ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім?ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частинами 1 та 2 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким законом є Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР).

Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно зі ст. 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 зроблено кілька правових висновків, зокрема щодо застосування ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР (див. п. 128 постанови), а саме: зазначена норма містить мінімальну гарантію потерпілій особі - гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який повинні визначити суди у будь-якому випадку. Визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву (заява) про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір.

Щодо суті спору та оцінка доводів апеляційної скарги

На підставі досліджених у судовому засіданні та належно оцінених доказів у справі суд першої інстанції встановив, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , що підтверджується виправдувальним вироком, для позивача настали негативні наслідки, які тривали впродовж строку його перебування під слідством та судом з 31 серпня 2015 року по 20 жовтня 2021 року, тобто 73 місяці й 21 день, тож йому завдано моральної шкоди, та спричинили його душевні страждання.

З огляду на встановлене, суд керувалися тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, встановленого ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року 6500 грн.

Правильність цих висновків суду, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, учасниками справи не заперечується і колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав не погоджуватися з ними.

Разом з цим, суд першої інстанції не врахував, що позивач пред`явив позов про відшкодування моральної шкоди саме в гарантованому ст. 13 Закону № 266/94-ВРмінімальному розмірі відшкодування, але помилково вважав, що строк його перебування під слідством та судом є більшим (81 місяць і 8 днів).

Одним з основних принципів цивільного судочинства, встановлених ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є диспозитивність, зміст якого полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Таким чином, з урахуванням змісту пред`явленого позову, розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, завданої безпідставним притягненням до кримінальної відповідальності та перебування під слідством і судом впродовж 73 місяців і 21 день становить:

(6500 х 73) + (6500 / 30 х 21) = 479050,00 грн.

Натомість суд першої інстанції присудив позивачу компенсацію у розмірі 500000,00 грн, що є більшим за мінімальний розмір за відповідний період, не навівши відповідних підстав та мотивів, якими він керувався.

Всупереч ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у п. 128 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20, що визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву (заява) про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що місцевий суд на власний розсуд фактично розширив підстави пред`явленого позову та вийшов за межі вимог позивача.

Крім того, суд зробив помилковий висновок про стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, на користь позивача.

При цьому суд не звернув уваги, що відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВРє держава в особі відповідного органу, а тому вона має бути відповідачем.

Державна казначейська служба України не є безпосереднім учасником спірних правовідносин, а в силу покладених на неї функцій здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти ж державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, держава бере участь через відповідні органи державної влади: ГУ НП у Кіровоградській області, Управління МВС України в Кіровоградській області, Кіровоградську обласну прокуратуру (а не прокуратуру Кіровоградської області, як помилково вказав у рішенні місцевий суд) та Державну казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є лише органом, який здійснює виплату коштів з державного бюджету.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 та постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2022 року у справі № 398/2910/20 у таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За таких обставин, колегія суддів Кропивницького апеляційного суду виснує, що у цій справі суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, неправильно застосував деякі норми матеріального права та висновки Верховного Суду щодо їх застосування, що мало наслідком неправильне визначення розміру відшкодування моральної шкоди та способу відшкодування.

Отже, оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині стягнення компенсації не з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, а безпосередньо з Державного бюджету України та в частині розміру компенсації.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи Державної казначейської служби України, викладені в апеляційній скарзі, щодо недоліків оскаржуваного рішення суду першої інстанції знайшли своє підтвердження, але не привели до ухвалення судом абсолютно неправильного рішення. Встановленні апеляційним судом вади судового ату можуть бути усунуті шляхом зміни рішення, що відповідає приписам ст. 376 ЦПК України, а не його повного скасування з ухваленням протилежного за змістом судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 жовтня 2022 року змінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини у новій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсації моральної шкоди в розмірі 479050,00 (чотириста сімдесят дев`ять тисяч п`ятдесят) грн». В інших частинах рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст цієї постанови складено 24 лютого 2023 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник