Справа №758/3207/15-ц Головуючий в суді І інстанції Головчак М.М.
Провадження № 22-ц/824/2465/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Твердохліб В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко Катерина Миколаївна про визнання недійсними договорів дарування,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, в якому вказували, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 29 липня 2004 р., виданого відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації, квартира АДРЕСА_1 , після її приватизації, стала належати на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 , прізвище змінено у зв`язку із шлюбом), ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Вказували також, що у грудні 2014 року дізналися про те, що частина майна, що перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_7 подарував ОСОБА_5 , який згодом передарував його ОСОБА_6 .

Зазначали, що не надавали письмової згоди, яка б була посвідчена нотаріально, на вчинення оспорюваних правочинів дарування об`єкту (частини, яка не виділена належним чином) спільної сумісної власності, а отже оскаржувані договори дарування вчинені без відома та згоди співвласників.

Крім того, вказували, що у складі співвласників спірної квартири перебували неповнолітні діти, однак на вчинення оскаржуваних правочинів не отримано згоди органу опіки та піклування.

На підставі викладеного, просили суд визнати недійсним Договір дарування від 10 листопада 2005 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В., зареєстрованим в реєстрі за номером 4500; визнати недійсним Договір дарування від 18 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; визнати недійсним Договір дарування № 357 від 18 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олефіренко К.М.; визнати недійсним Договір дарування № 52 від 21 січня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олефіренко К.М.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Скрипський В.Р., подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовують доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд не врахував, що оспорюваними договорами порушуються права співвласників спірної квартири, крім того, вказують, що місцевий суд не врахував, що вони не просили застосувати до спірних правовідносин ст. 316 ЦК України, а також вважають, що відсутні і були у суду підстави для застосування ст. 388 ЦК України, позаяк оспорювані договори не є відплатними.

Також вказують на залучення неналежного відповідача ОСОБА_11 .

Від представника ОСОБА_11 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує, що позивачами не доведено, яким чином оспорювані договори порушують їх права, крім того, вважає, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, та у даному випадку майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 29 липня 2004 р., виданого відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації (т.1 а.с. 7-8), квартира АДРЕСА_1 , після її приватизації, стала належати на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 , прізвище змінено у зв`язку із шлюбом), ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у рівних долях.

На підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. 16.08.2005, зареєстрованого у реєстрі за №3194 (т. 1 а.с.73) ОСОБА_7 заповів все належне йому майно ОСОБА_5 .

Відповідно до договору від 10 листопада 2005 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В., зареєстрованим в реєстрі за номером 4500 (т.1 а.с. 74-75) останньому подаровано 70/600 частин квартири номер АДРЕСА_1 .

В подальшому, спірні 70/600 частин квартири номер АДРЕСА_1 відчуджувались ще декілька разів та були успадковані малолітніми дітьми ОСОБА_5 - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у рівних частинах, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 23.02.2021, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою В.М., зареєстровані у реєстрі за №№139, 140. Законним представником малолітніх є їх мати - ОСОБА_11 .

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно з частиною першою статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до приписів статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Тобто правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У правових позиціях, що викладені у постановах від 10 червня 2015 року у справах № 6-301цс15 та № 6-449цс15, Верховний Суд України зазначив, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Співвласник, згідно зі статтею 362 ЦК України має переважне право перед іншими особами тільки у разі продажу частки у праві спільної часткової власності, проте в даному випадку було укладено договір дарування, а як наслідок відсутні підстави для визнання його недійсним з огляду на положення статей 203, 215 ЦК України.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 червня 2021 року (справа № 242/5668/18-ц; провадження № 61-7581св20).

На підставі викладеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено наявність встановлених законом підстав для визнання договорів недійсними, а тому позов є не обгрунтованим і задоволенню не підлягає.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що місцевий суд допустив неправильне застосування норм матеріального права та неправильно вказав позивачу на не ефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки висновок місцевого суду про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 388 ЦК є помилковим, з огляду на те, що віндикаційний позов може бути пред`явлено лише власником майна у разі відчуження майна за відплатним договором, що не відповідає фактичним обставинам даної справи та у даному випадку не може бути застосовано до спірних правовідносин, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно змінити, з викладенням її в редакції цієї постанови, а в іншій частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваними договорами порушуються права співвласників спірної квартири, оцінюються колегією суддів як необґрунтовані з огляду на те, що у відповідності до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

У постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 654/241/19 (провадження № 61-15547св20) Верховний Суд встановив, що «у відповідності до статті 361 ЦК України ОСОБА_2 має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. При цьому, ОСОБА_1 не набув передбачене статтею 362 ЦК України переважне право набуття відчужуваної частки ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності, оскільки таке право вказаною нормою передбачене виключно при продажу частки у праві спільної часткової власності».

Згідно висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 725/4816/19, встановлено, що «переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільній власності, з`являється у співвласника при продажі майна, проте в даній справі 1/2 частки квартири була подарована відповідно до договору дарування від 19 березня 2010 року. Отже, на зазначені правовідносини положення статті 362 ЦК не поширюються».

Доводи апелянта про необхідність отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження оспорюваної частки, також оцінюються колегією суддів критично, позаяк визнання договору дарування житла в якому мешкає неповнолітня особа укладеного без дозволу органу опіки і піклування можливо в разі, якщо власниками майна є батьки неповнолітньої або особи, які їх замінюють, а в даній справі свою частку подарував інший співвласник квартири.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.02.2021 року у справі №385/1598/18 (провадження №61-12954св19).

Твердження апелянта про порушення місцевим судом норм процесуального права відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, позаяк спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що ОСОБА_11 є законним представником малолітніх ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які успадкували майно померлого відповідача ОСОБА_5 .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

На підставі викладеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, мотивувальну частину рішення суду першої інстанції - змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, а в іншій частині оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: