Справа № 347/2700/21
Провадження № 22-ц/4808/212/23
Головуючий у 1 інстанції ДРАЧ Д. С.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Луганської В. М.,

Мальцевої Є. Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 31 жовтня 2022 року в складі судді Драч Д. С., ухвалене в м. Косові Івано-Франківської області, повний текст якого складено 07 листопада 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року розірвано договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому та стягнуто з ОСОБА_1 на його користь 281 689 грн. У зв`язку із ухиленням боржника від виконання рішення, він звертався до суду із позовами про стягнення витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання. Рішенням Верховинського районного суду від 29 липня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 178 715 витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання, а рішенням Коломийського міського районного суду від 12 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2019 року та постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року, з ОСОБА_1 на його користь стягнуто 164 477 грн інфляційних збитків у рахунок неналежного виконання грошового зобов`язання.

Вказував, що ОСОБА_1 й надалі ухиляється від виконання рішень суду. Згідно з довідкою Косівського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України загальна сума боргу відповідача перед ним становить 624 881 грн.

Посилаючись на вказані обставини на підставі статей 526, 625 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні збитки за період з 28 червня 2018 року по 11 грудня 2021 року у розмірі 160 374 грн.

Рішенням Косівського районного суду від 31 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали від 01 листопада 2022 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 72 017 грн 77 коп інфляційних збитків за неналежне виконання грошового зобов`язання. У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги копію розписки від 19 грудня 2009 року, виданої ОСОБА_2 про отримання від нього коштів у сумі 217 277 грн та не з`ясовано походження коштів, з приводу яких виник спір.

Не враховано судом і те, що відповідно до положень ЦК України особа звільняється від відповідальності, якщо порушення зобов`язання і його наслідки є результатом непереборної сили. Згідно Указу Президента України у зв`язку з військовою агресією з 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено військовий стан, який продовжено до лютого 2023 року. А тому вважає, що у суду були відсутні підстави для задоволення позову.Також вказує, що Косівський районний суд не вправі був розглядати цю справу, оскільки позивач є колишнім суддею цього суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду без змін.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову (160 374 грн) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому та відшкодування матеріальної шкоди. Розірвано договір № 9 купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому, укладений 22 листопада 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 281 689 грн 06 коп та 114 грн і 2 800 грн судового збору.

Заочним рішенням Верховинського районного суду від 29 липня 2015 року в справі № 347/937/15 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 178 714 грн 83 коп витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12 квітня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_2 , стягнуто на його користь з ОСОБА_1 164 477 грн інфляційних збитків в рахунок відшкодування шкоди за неналежне виконання грошового зобов`язання та 1 644 грн 77 коп судового збору на користь держави. Вказане рішення залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2019 року та постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року (а.с. 9-15).

Відповідно до довідки № 10893/21.14-27 від 25 травня 2022 року у Косівському відділі державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області на виконанні знаходиться три виконавчі листи щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . А саме, виконавчий лист № 351/2488/13-ц, виданий 27 березня 2014 року Снятинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 281 689 грн та 114 грн і 2 800 грн судового збору; виконавчий лист № 347/937/15, виданий 25 березня 2016 року Верховинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 178 714 грн 83 коп витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання; виконавчий лист № 347/1277/18, виданий 10 липня 2019 року Коломийським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 164 477 грн інфляційних збитків в рахунок відшкодування шкоди за неналежне виконання грошового зобов`язання.

За виконавчим листом № 351/2488/13-ц, згідно платіжного доручення № 284 від 18 лютого 2015 року, стягнуто частково борг в сумі 4 378 грн 23 коп (а.с. 64).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на невиконання відповідачем зазначених судових рішень, а тому просив стягнути інфляційні втрати за період з 28 червня 2018 року по 11 грудня 2021 року у розмірі 160 374 грн. При цьому зазначав, що загальна сума боргу становить 624 881 грн (281 689+178 715+164 477).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з невиконанням відповідачем судового рішення, позивач має право на відшкодування інфляційних втрат. Перевіряючи розрахунок інфляційних втрат, який наданий позивачем, судом встановлено, що до загальної суми боргу включено суми попередніх нарахованих інфляційних збитків, які не є грошовим зобов`язанням. А тому суд вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати у сумі 72 017 грн 77 коп у зв`язку із неналежним виконанням грошового зобов`язання, що підлягало виконанню на підставі рішення Снятинського районного суду від 05 грудня 2013 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Отже, зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року в справі №757/42885/19 (провадження № 61-1411 св21) зроблено висновок, що «не є грошовим зобов`язанням судове рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України за порушення будь-якого грошового зобов`язання, оскільки в такому випадку таке рішення носить не зобов`язальний характер щодо сплати грошового зобов`язання боржника перед кредитором, а виконує роль санкції за прострочення боржником грошового зобов`язання, які являють собою міру цивільно-правової відповідальності, що застосовується до всіх грошових зобов`язань у розмірі 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином Верховний Суд дійшов висновку про те, що стягнення відповідальності, передбаченої статті 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про недобросовісну поведінку кредитора.»

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підставі рішення Снятинського районного суду від 05 грудня 2013 року, між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням коштів у сумі 281 689,06 грн, яке не виконано у повному обсязі, тому відповідач, який прострочив виконання грошового зобов`язання, має сплатити позивачу інфляційні втрати.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги копію розписки від 19 грудня 2009 року, виданої ОСОБА_2 про отримання від нього коштів у сумі 217 277 грн та не з`ясовано походження коштів, з приводу яких виник спір, не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до незгоди з рішенням Снятинського районного суду від 05 грудня 2013 року, яке набрало законної сили. Підставою звернення із цим позовом є реалізація позивачем свого права на притягнення відповідача до відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, що виникло у зв`язку із невиконанням судових рішень, які перебувають на виконанні.

Не спроможними є і посилання апелянта щодо наявності підстав для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання внаслідок виникнення обставин непереборної сили (військова агресія російської федерації у зв`язку із чим в Україні запроваджено військовий стан), оскільки оскаржуваним рішенням суду з ОСОБА_1 стягнуто інфляційні втрати за період з червня 2018 року по грудень 2021 року.

Відповідно до частин першої-третьої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя.

Частиною першою статті 38 ЦПК України визначено, що секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач не можуть брати участі у розгляді справи та підлягають відводу (самовідводу) з підстав, зазначених у статті 36 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

З підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками справи (частина друга статті 39 ЦПК України).

Зі змісту вказаних норм убачається, метою відводу (самовідводу) судді чи секретаря судового засідання є уникнення будь-яких ситуацій, які б свідчили про зацікавленість у розгляді справи, впливали на об`єктивність під час оцінки обставин справи та прийняття у ній рішення.

Враховуючи, що матеріали справи не містять даних про наявність обставин, які викликають сумнів щодо можливої упередженості або об`єктивності судді Драч Д. С., під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачем не подавалася заява про відвід судді чи секретаря судового засідання, твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставне.

При цьому колегія суддів також враховує, що відповідно до частини першої статті 26 ЦПК України підсудність справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя суду, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, визначається ухвалою суду вищої інстанції, постановленою без повідомлення сторін.

Виходячи з положень статті 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

У разі звільнення судді у відставку його повноваження на здійснення правосуддя припиняються і він набуває статусу судді у відставці.

З урахуванням наведених норм, відсутні підстави вважати, що у випадку, коли стороною у справі є суддя у відставці, який до виходу у відставку займав посаду судді у суді, якому підсудна справа, її підсудність має визначатися за правилами статті 26 ЦПК України, оскільки така особа не є суддею цього суду в розумінні вказаної норми права.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Рішення Косівського районного суду від 31 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Відновити дію рішення Косівського районного суду від 31 жовтня 2022 року.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2023 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

Є. Є. Мальцева