Ухвала

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 466/7665/22

провадження № 61-2755ск23

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 07 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 січня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування заяви вказувала на те, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Там же проживає її колишній чоловік ОСОБА_1 , шлюб з яким розірвано у 2016 році, та дочка ОСОБА_4 , 2014 року народження.

Заявник стверджувала, що упродовж останніх восьми років ОСОБА_1 вчиняє щодо неї та дочки насильство у таких формах:

- фізичне: неодноразово завдавав тілесні ушкодження, копав ногами, душив, погрожував ножем, погрожував обпекти увімкненою праскою, завдавав ляпаси по обличчі, накручував волосся на руку та тягав за волосся по квартирі;

- психологічне: принижував, обзивав принизливими словами з використанням ненормативної лексики (в тому числі обзивав і під час вагітності), всім розповідає, що вона психічно хвора;

- економічне: виганяв з дитиною з власного дому, раптово висаджував з авто, закривав у кімнаті та не давав доступу до майна, неодноразово пошкоджував особисте майно, зокрема косметичні засоби, одяг тощо, без узгодження з нею привів незнайомого чоловіка та повідомив, що той тепер буде жити в їхній спільній квартирі, без її відома та відома дитини установив камери у квартирі та здійснював зйомку;

- сексуальне: здійснював її відеозйомку, поки вона спала, при цьому піднімав нічну сорочку щоб оголювати частини тіла.

Оскільки таке насильство постійно відбувалося на очах неповнолітньої дочки, за результатами оглядів у спеціаліста починаючи щонайменше з 2018 року у малолітньої ОСОБА_4 відмічається порушення психоемоційного стану у зв`язку з хронічною стресовою ситуацією вдома. Востаннє дівчинка була на консультації у невролога 19 вересня 2022 року. Тоді через поведінку батька напередодні, в дитини посилились нав`язливі рухи обличчя та тік повіками. ОСОБА_4 рекомендовано уникати психотравмуючих ситуацій та психологічна корекція.

Заявник вказувала, що поведінка ОСОБА_1 була предметом розгляду та втручання органів поліції.

Заявник звертала увагу суду, що 08 вересня 2022 року щодо ОСОБА_1 винесено терміновий заборонний припис у зв`язку з тим, що він привів до квартири стороннього чоловіка і вкотре виганяв колишню дружину з дочкою з кімнати та штовхав.

28 вересня 2022 року ОСОБА_1 привів додому незнайомого чоловіка, а саме ОСОБА_3 та повідомив, що ОСОБА_3 буде жити у квартирі. Дочка дуже перелякалась, що стороння людина буде жити з ними.

Заявник вважала, що таким чином ОСОБА_1 реалізував свої погрози та практично намагається вселити у квартиру стороннього чоловіка з метою залякування та вчинення психологічного тиску на неї та дитину, та імовірного вчинення інших насильницьких дій цим чоловіком щодо неї та 8 річної дочки. Вона з`ясувала, що ОСОБА_3 є мешканцем Київщини, визнаний непридатним до військової служби у зв`язку із психічними розладами. Перебування його у квартирі є загрозливим для життя та здоров`я як заявника, так і неповнолітньої дитини.

У зв`язку з насильством з боку ОСОБА_1 , вона і дитина отримували допомогу у психолога. За результатами первинного обстеження її емоційного стану, у неї, зокрема, виявлено підвищену тривожність, зниження самооцінки, страх перед майбутнім, значно зросла фонова тривожність та загальна недовіра до світу і очікування на скривдження.

В них відмічаються розлади сну, ситуативне серцебиття, страх, тремтіння рук, внутрішній тремор, турбують думки та спогади про травматичний досвід.

В результаті домашнього насильства у неї спостерігається значне зниження рівня життя (згідно з критеріями ВООЗ), а саме: часта втома, фізичний дискомфорт, негативні переживання, негативне мислення, знижена працездатність, порушені дружні зв`язки, апатія. Рекомендована подальша індивідуальна КПТ та ЕМДР - травмофокусовані терапії в режимі 1 сесія (50 хв.) у тиждень. Рекомендовано уникати стресових ситуацій та максимальне дистанціювання кривдника як джерела травмування.

На думку заявника, видача обмежувального припису наразі єдиний дієвий спосіб захистити її та дитину від насильства з боку ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного просила видати обмежувальний припис строком на 6 місяців, яким вжити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 і ОСОБА_3 :

- заборонити ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами ОСОБА_2 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_1 і ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалих осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_1 і ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами ОСОБА_2 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 07 жовтня 2022 року заяву задоволено частково.

Видано обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців, яким вжиті такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 і ОСОБА_3 :

Заборонено ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами ОСОБА_2 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Заборонено ОСОБА_1 і ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою - ОСОБА_2 .

В решті в задоволенні заяви відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду.

Задовольняючи частково заяву суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для застосування обмежувального припису щодо ОСОБА_1 у зв`язку з доведеністю факту чинення психологічного насильства щодо ОСОБА_2 та спільної малолітньої дочки, і що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, у вигляді підселення у квартиру чужих людей з метою вирішення майнових спорів які існують між колишнім подружжям.

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 07 жовтня 2022 року в частині строку дії обмежувального припису ОСОБА_1 змінено з шести місяців до чотирьох місяців. В решти рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що строк видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_1 на максимальний термін 6 місяців не відповідатиме принципу пропорційності вручання у право власності останнього, оскільки ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , і це є єдиним місцем його проживання.

В частині видачі обмежувального припису ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому не було предметом перегляду в суді апеляційної інстанції.

21 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 07 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 січня 2023 року у зазначеній вище справі.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд установив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . У цій же квартирі проживає їх спільна дочка ОСОБА_4 , 2014 року народження.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 14 червня 2022 року у справі № 466/8225/20 встановлено порядок користування квартирою, за яким кожному із мешканців, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 виділено в користування по одній кімнаті.

Порядок користування кухнею, комунальними вигодами та іншими приміщеннями спільного користування не визначався.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2022 року у справі № 466/8225/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , отже рішення по справі законної сили не набрало.

ОСОБА_2 неодноразово зверталася у відділ поліції із заявами про вчинення щодо неї з боку ОСОБА_1 насильства. Так, заява від 13 квітня 2016 року зареєстрована у журналі ЄО за № 10126, заява від 15 січня 2018 року зареєстрована у журналі ЄО за № 1126, заява від 10 лютого 2018 року зареєстрована у журналі ЄО за № 3334, заява від 05 серпня 2018 року зареєстрована у журналі ЄО за № 19623, заява від 08 листопада 2018 року зареєстрована у журналі ЄО за № 28429, заява від 06 травня 2019 року зареєстрована у журналі ЄО за № 10065.

За результатами розгляду заяви від 06 травня 2019 року на ОСОБА_1 складено адміністративний протокол № ГР 021031 за частиною першою статті 173-2 КУпАП, а саме вчинення насильства в сім`ї. За розглядом вказаного протоколу справа про адміністративне правопорушення була провадженням закрита у зв`язку з закінченням строків накладання адміністративного стягнення, тобто з нереабілітуючих підстав.

08 вересня 2022 року та 28 вересня 2022 року щодо ОСОБА_1 працівником підрозділу органів Національної поліції України були винесені заборонні приписи у зв`язку з вчиненням домашнього насильства щодо ОСОБА_2 та малолітньої дитини ОСОБА_4

ОСОБА_1 проводив відеозйомку без відома та згоди ОСОБА_2 та дитини, у різних сімейних та побутових ситуаціях, в житлових приміщеннях, на кухні тощо, у тому числі із кадрами, де дитина оголена, і не підозрює, що її знімають на відео.

28 вересня 2022 року ОСОБА_1 намагався вселити у спільну квартиру іншого стороннього чоловіка - ОСОБА_3 , який відповідно до слів працівника поліції, хворий на психічні розлади та визнаний у зв`язку з цим непридатним до військової служби.

ОСОБА_1 уклав договір позички кімнати у квартирі АДРЕСА_2 із наданням права на використання меблів і предметів побуту сторонній особі ОСОБА_3 .

Відповідно до консультативних висновків спеціаліста встановлено, що при обстеженні емоційного стану ОСОБА_2 та неповнолітньої дитини ОСОБА_4 виявлено підвищену тривожність, зниження самооцінки, страх перед майбутнім, значно зросла фонова тривожність та загальна недовіра до світу і очікування на скривдження. І у заявника, і у дитини відмічаються розлади сну, ситуативне серцебиття, страх, тремтіння рук, внутрішній тремор, турбують думки та спогади про травматичний досвід. В результаті домашнього насильства у ОСОБА_2 спостерігається значне зниження рівня життя (згідно з критеріями ВООЗ), а саме: часта втома, фізичний дискомфорт, негативні переживання, негативне мислення, знижена працездатність, порушені дружні зв`язки, апатія. Рекомендована подальша індивідуальна КПТ та ЕМДР - травмофокусовані терапії в режимі 1 сесія (50 хв.) у тиждень. Рекомендовано уникати стресових ситуацій та максимальне дистанціювання кривдника як джерела травмування.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14, 15 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) зазначено, що при вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для застосування обмежувального припису щодо ОСОБА_1 у зв`язку з доведеністю факту чинення психологічного насильства щодо ОСОБА_2 та спільної малолітньої дочки, існування високого рівня вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства.

При цьому, апеляційний суд правильно змінив рішення суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі і це є єдиним місцем його проживання.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції, а саме постанови Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 07 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 січня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особам, які подавали касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров