КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи 357/1385/22

Апеляційне провадження 22-ц/824/738/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарі Кролівець О.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 нарішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Орєхова О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

у лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначала, що сторони з 13.07.2016 по 12.03.2019 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після одруження відповідач проживав у належній їй на праві власності квартирі за адресою АДРЕСА_1 , але з березня 2017 року вони не проживають однією сім`єю. Одразу після її вагітності та в подальшому після народження сина, відповідач неодноразово говорив, що дитина не його. Про це також говорила мати відповідача.

11.12.2017 їй прооперували праве коліно, діагноз - некроз колінного суглобу, та до 29.12.2017 вона мала кожного дня їздити на перев`язки. Доглядати за дитиною допомагала її мама ОСОБА_4 . Відповідач усунувся від догляду за дитиною, не допомагав фінансово, проживали вони окремо. 31.01.2018 її маму прооперувалита призначили суворий постільний режим. Вона з сином перебували у селі, а вкінцілютого 2018 року переїхали до квартири у Білу Церкву . Зв`язок з відповідачем був в телефонному режимі, але не часто. У червні 2018 року декілька разів відповідач приїздив у село до її батьків. Коли син спав у колисці, відповідач підбіг до коляски і почав трясти дитину, бо хотів пересвідчитись, що син схожий на нього.

У сина виявлено лактозну недостатність від народження, він приймає фермент «Мамалак». Крім того, у лютому 2019 року ОСОБА_3 захворів на запалення легень та до 09.03.2020 перебував на лікуванні у стаціонарі терапевтичного відділення, проте відповідач будь - якої фінансової допомоги не надавав та не цікавився станом здоров`я сина. Відповідач свідомо порушує батьківські обов`язки, має ігрову залежність, свідомо не сплачує аліменти на дитину, немає тривалий час постійної роботи.

05.01.2022 відповідач у збудженому емоційному стані прийшов у дитячий садок і вимагав характеристику на ОСОБА_3 . Вона написала заяву про не надання зустрічі дитини з відповідачем. 24.01.2022 вона отримала на номер телефону лист-запрошення від третьої особи на розгляд питання участі відповідача у вихованні дитини та визначення способів такої участі за його заявою.

За наслідками зустрічі члени комісії дійшли до усної спільної думки, що дитина має все належне для щоденних потреб, ріст і розвиток відповідає віковим та розумовим можливостям, має позитивне емоційне оточення. Проблеми з відсутністю батька не відчуває.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.09.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи. А саме, суд не врахував, що з часу народження сина відповідач не цікавився дитиною, не надавав фінансової допомоги, що підтвердили свідки. Єдина спроба за декілька років зустрітися з сином не є доказом турботи батька про сина. 08.12.2018 відповідач виніс з її квартири речі і здав до ломбарду. Відповідач звертався із позовної заявою про усунення перешкод у спілкуванні з сином, яка судом була йому повернута, проте надалі будь - яких звернень від відповідача не надходило, а тому таке звернення не мало на меті досягнення якось результату, а подача позову - це спроба створити доказ його турботи про дитину. Суд неправильно оцінив надані сторонами докази. Виконавче провадження щодо примусового стягнення аліментів відкрито 30.09.2021, та з цього часу відповідач знав про наявність заборгованості, проте оплату здійснив лише двічі у червні та липні 2022 року лише для того, щоб надати доказ у даній справі. На теперішній час вона перебуває у шлюбі з іншим чоловіком, який відноситься до її сина як до рідної дитини, а син інколи називає його батьком. Про свого біологічного батька син ніколи не згадує.

У відзиві відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що судом правильно оцінено надані сторонами докази. Він не має заборгованості по аліментам, на теперішній час зареєстрований як фізична особа - підприємець, до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря - нарколога не перебуває, характеризується позитивно. Він любить свого сина та цікавиться його розвитком та станом здоров`я. Саме позивачка нехтуючи інтересами дитини чинить йому перешкоди у спілкування з сином.

У судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач та його представниця ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 13.07.2016 по 12.03.2019 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, виданої Білоцерківською міською радою 02.02.2022, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 30.08.2017 по теперішній час. Вказана квартира, згідно договору купівлі-продажу належить позивачці.

Судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів, позивачка на протязі двох років не передавала для примусового виконання, та звернулася з такою заявою 24.09.2021. На підставі судового наказу, 30.09.2021 головним державним виконавцем ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області відкрито виконавче провадження.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 02.02.2022, виданого головним державним виконавцем ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ), станом на 01.02.2022 заборгованість зі сплати аліментів відповідача становить 90 380 грн.

ОСОБА_2 , як у відзиві на позовну заяву так і на протязі всього розгляду справи наголошував, що він любить свого сина, постійно думає про нього, цікавиться його здоров`ям та розвитком, намагається прийняти участь у його житті, однак, позивачка сама заважає цьому.

У лютому 2020 року (до звернення позивачки з цим позовом) ОСОБА_2 звертався до Білоцерківського міськрайонного суд з позовом до позивачки про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітнім сином. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.02.2020 позовна заява повернута ОСОБА_2 у зв`язку з не усуненням недоліків у строк, встановлений судом.

ОСОБА_2 зазначив, що не зміг усунути недоліки позовної заяви та вчасно направити їх на адресу суду через введений на території України карантинні обмеження.

У грудні 2021 року (до звернення позивачки до суду з цим позовом) ОСОБА_2 звернувся до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради із заявою про визначення порядку його участі у вихованні малолітнього сина. Проте, наразі зазначене питання службою не вирішено.

Рішенням виконавчого комітету Київської області від 08.07.2022 № 423, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, вважати недостатніми правові підстави, зазначені в позові, для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 та таке позбавлення, наразі є недоцільним, оскільки суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до заяви позивачки, яка спрямована завідуючій ДНЗ «Теремок», остання просила не надавати зустрічі сина з його батьком ОСОБА_2 .

Відповідно до інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», ОСОБА_2 станом на 22.06.2022 на території України до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Згідно показань свідка ОСОБА_11 , який є батьком позивачки, відповідач не спілкується з дитиною, не цікавиться станом її здоров`я, не приймає участі у її вихованні. Йому не відомо, що донька забороняє відповідачу спілкуватися з дитиною. З донькою він проживає окремо. Сім`я розпалася у зв`язку з тим, що відповідач не забезпечував родину. Після народження дитини відповідач ставився до дитини як батько.

Згідно показань свідка ОСОБА_4 , яка є матір`ю позиваки відповідач не спілкується з дитиною, її розвитком не цікавиться. За чотири роки відповідач жодного разу не звертався до позивачки із проханням поспілкуватися з дитиною. Дитина проживає разом з матір`ю. Відповідач сплатив кошти лише двічі у 2022 році.

Згідно показань свідка ОСОБА_12 , яка працює в садочку психологом 04.01.2022 відповідач приходив до садочку, цікавився дитиною. Дитина на той час хворіла, домовилися, що батько прийде пізніше, але надалі він не прийшов. В розмові дитина про батька не питала та не згадувала.

Згідно показань свідка ОСОБА_13 , яка є матір`ю відповідача після народження дитини все було добре, батько спілкувався з сином, але після розірвання шлюбу позивачка почала чинити перешкоди в такому спілкуванні. Вони передавали для дитини гроші, смаколики та речі. Відповідач постійно телефонував позивачці та хотів зустрітися з сином, але остання відмовляла з різних підстав. В неї склалося таке враження, що позивачка хоче щоб дитина не знала батька та бабусю з дідусем.Відповідач любить ОСОБА_3 і хоче з ним бачитися та спілкуватися.

Згідно показань свідка ОСОБА_14 , яка працює в дошкільному закладі № 28 помічником вихователя та є тіткою відповідача після народження у сторін сина, вони проживали місяць у своїх батьків, потім вони проживали у батьків відповідача, а потім у жовтні переїхали до квартири позивачки. Відповідач та його батьки допомогали позивачці грошима, одягом та іграшками. Позивачка говорила, що не хоче спілкуватися з відповідачем та, що ОСОБА_3 лише її син. Вважає, що відповідач прекрасний батько, який хочеспілкуватися з дитиною та брати участь в його вихованні.

Згідно показань свідка ОСОБА_15 , яка є двоюрідною сестрою відповідача після розлучення вона бачила відповідача разом з дитиною. Потім позивачка почала відмовляти відповідачу у спілкуванні з дитиною. Після цього вони з відповідачем звернулися до служби у справах дітей. Відповідач хотів відкрити рахунок на ім`я дитини та перераховувати кошти, але йому у цьому відмовлено. Вона також допомогала відповідачу у зверненні до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, але через карантинні обмеження, вони не змогли усунути недоліки позовної заяви та вчасно направити їх на адресу суду.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю.

Відповідно до ч. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Відповідно до ч. 1ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями ч. 1, 2 ст.27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1, ст. 3 цієї Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

З урахуванням вимог вищезазначених норм та на підставі доказів, наданих сторонами суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позбавлення відповідача батьківських прав не відповідає інтересам дитини.

Права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

За обставинами справи встановлено, що відповідач має бажання виконувати свої батьківські обов`язки, проте між сторонами виник спір щодо участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним.

Позивачка звернулася до суду з даним позовом лише після того, як відповідач звернувся до органу опіки та піклування щодо визначення порядку його участі у спілкуванні з дитиною, посилаючись на те, що мати дитини чинить йому перешкоди у такому спілкуванні. Наразі розгляд питання про способи участі відповідача у спілкуванні та у вихованні сина призупинено.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської області від 08.07.2022 № 423, орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача суперечить інтересам дитини та є недоцільним. З даного рішення вбачається, що обом батькам рекомендовано звернутися із сином до психолога центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» з метою вирішення конфлікту.

Відтак наявність спору між батьками щодо участі у вихованні дитини свідчить про відсутність свідомого ухилення відповідача від участі у вихованні та утриманні дитини.

Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав. При цьому суд враховує, що позивачка не подавала судовий наказ на виконання протягом двох років, що призвело до виникнення заборгованості, яка відповідачем уже частково погашена та щомісячний розмір аліментів сплачується вчасно.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має заборгованість по аліментам не є підставою для скасування рішення суду.

Суд надав належну оцінку показанням свідків у сукупності з іншими доказами, а тому доводи апеляційної скарги про те, що свідки з боку позивачки підтвердили, що з часу народження сина відповідач не цікавився розвитком дитини не можна визнати обгрунтовними. Свідки з боку відповідача підтвердили, що відповідач приймав участь у вихованні та утриманні сина, а позивачка не бажає спілкуватися з відповідачем та чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач звертався до суду із позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні з сином суто номінально не маючи на меті реального спілкування з дитиною суперечать наявним у справі доказам. Як з позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною так і з заявою до органу опіки і піклування про встановлення порядку його участі у вихованні сина та спілкуванні з ним відповідач звертався до подачі даного позову, що свідчить про наявність конфлікту між батьками дитини, а не свідоме ухилення відповідача від спілкування з сином, та участі у його вихованні та утриманні.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції законне і обґрунтоване і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 21.02.2023.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук