Постанова

Іменем України

15 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 372/1859/20

провадження № 61-19383св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади селища міського типу Козин Обухівського району Київської області,

відповідачі: Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченка Олександра Борисовича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року у складі судді Проць Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2020 року керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади селища міського типу Козин Обухівського району Київської області (далі - територіальна громада смт Козин) звернувся до суду з позовом до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області (далі - Козинська селищна рада), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, - ОСОБА_3 , про визнання недійсним рішення, усунення перешкод у користуванні майном, посилаючись на те, що рішенням Виконавчого комітету Козинської селищної ради від 29 травня 2003 року № 15/330 було передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1010 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381574, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 8755 10 вересня 2003 року. В подальшому за договором дарування від 29 січня 2007 року ОСОБА_2 подарував зазначену земельну ділянку ОСОБА_3 , яка на підставі цього договору 21 травня 2007 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 725775, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :05:028:0138. За договором купівлі-продажу від 14 січня 2020 року ОСОБА_3 продала вказану земельну ділянку ОСОБА_1 . Спірна ділянка розташована поряд з рукавом річки Козинка, частково накладається на водний об`єкт - канал або затоку річки Козинка, тобто належить до земель водного фонду, а її передача у власність фізичній особі відбулася з порушенням норм Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Водного кодексу України (далі - ВК України), поза межами компетенції Козинської селищної ради. Враховуючи викладене, керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області просив: визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради від 29 травня 2003 року № 15/330 про надання та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1010 га для ведення особистого селянського господарства; усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою смт Козин права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,1010 га, кадастровий номер :05:028:0138, шляхом її витребування (повернення) територіальній громаді смт Козин з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко О. Б. подав до суду заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що Козинська селищна рада є органом місцевого самоврядування, яка наділена всіма необхідними правами для захисту інтересів територіальної громади смт Козин. Тому керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області є неналежним позивачем в цій справі. З доданих до позовної заяви доказів неможливо встановити, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, натомість за інформацією Козинської селищної ради вказана земельна ділянка відноситься до категорії земель житлової забудови та не потрапляє до прибережної захисної смуги. Крім того, при зверненні з цим позовом прокурор пропустив позовну давність, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року позовні вимоги керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади смт Козин задоволено. Визнано недійсним рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради від 29 травня 2003 року № 15/330 «Про надання і передачу в приватну власність земельної ділянки» про передання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,1010 га для ведення особистого селянського господарства. Усунуто перешкоди в здійсненні територіальною громадою смт Козин права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,1010 га, кадастровий номер :05:028:0138, шляхом її витребування (повернення) територіальній громаді смт Козин з незаконного володіння ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірна земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі річки Дніпро, що підтверджується листом Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського від 11 лютого 2020 року № 02-08/420, листом Басейнового управління водних ресурсів Середнього Дніпра від 11 лютого 2020 року № 01-12/117, схемами розташування земельної ділянки з накладенням на землі водного фону, розробленими Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЕОБУДЛІДЕР» з використанням відомостей публічної кадастрової карти, за матеріалами фото аерознімання, індексної карти України 1993 року та Детального плану території смт Козин. Тому рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради від 29 травня 2003 року № 15/330 було прийняте з порушенням норм земельного та водного законодавства. Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тому суд дійшов висновку про те, що в даному випадку прокурор заявив негаторний позов, на вимоги якого не поширюється позовна давність. Усунення перешкод територіальній громаді смт Козин у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірними земельними ділянками переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема особливим статусом спірної земельної ділянки, а саме належністю її до земель водного фонду, а тому втручання у право власності відповідача є обґрунтованим. Оскільки Козинська селищна рада не використала надані їй законом повноваження щодо контролю за діяльністю виконавчого комітету ради, не вжила заходів щодо захисту інтересів територіальної громади, не скасувала незаконне рішення виконавчого комітету відповідно до повноважень, наданих їй пунктом 15 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не звернулася самостійно до суду за захистом порушеного права територіальної громади, то відповідно до статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор мав право на пред`явлення цього позову в інтересах територіальної громади смт Козин.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

26 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко О. Б. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та мотивована тим, що суди не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 21 грудня 2018 року у справі № 922/901/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справі № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18 та в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, щодо повноважень прокурора як представника державних органів у суді, а також - правових висновків щодо визначення початку перебігу та порядку обчислення позовної давності, викладених в постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 372/775/16-ц та в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц. Крім того, суди дійшли помилкового висновку про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, так як не дослідили зібрані у справі докази, а саме: відповідь на адвокатський запит з Козинської селищної ради, з якої вбачається, що відповідно до Публічної кадастрової карти Державного земельного кадастру України земельна ділянка площею 0,1010 га, кадастровий номер :05:028:0138, має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; Детальний план території смт Козин, затверджений рішенням Козинської селищної ради від 23 липня 2013 року № 1, яким підтверджено, що земельна ділянка площею 0,1010 га, кадастровий номер :05:028:0138, відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови і до прибережної захисної смуги не потрапляє.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А. від 12 січня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Обухівського районного суду Київської області.

18 лютого 2022 року справа № 372/1859/20 надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 19 січня 2023 року у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаної з вагітністю і пологами, призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2023 року матеріали справи № 372/1859/20 передано судді-доповідачу Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Карпенко С. О.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1, абзацу 1 пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Козинської селищної ради від 29 травня 2003 року № 15/330 року «Про надання і передачу в приватну власність земельної ділянки» було передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1010 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381574, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 8755 10 вересня 2003 року.

За договором дарування від 29 січня 2007 року ОСОБА_2 відчужив спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , яка на підставі цього договору 21 травня 2007 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 725775, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :05:028:0138.

В подальшому за договором купівлі-продажу від 14 січня 2020 року ОСОБА_3 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_1 .

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 лютого 2020 року № 198958800 підтверджено, що ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки.

На запит прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області листом Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського від 11 лютого 2020 року № 02-08/420 було повідомлено про те, що водний об`єкт, розташований поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером :05:028:0138, це рукав Козинка . Рукав Козинка є природним водним об`єктом, що утворився внаслідок руслових процесів на заплаві річки Дніпро. Рукав Козинка бере початок з русла річки Дніпро (Канівське водосховище) і через 19 км знову впадає в річку Дніпро (Канівське водосховище), тобто рукав Козинки є природним водним об`єктом, а саме частиною річки Дніпро, яка згідно зі статтею 79 ВК України відноситься до великих річок, тож прибережна захисна смуга біля рукава Козинка як складової частини річки Дніпро має становити 100 м.

Листом Басейнового управління водних ресурсів Середнього Дніпра від 11 лютого 2020 року № 01-12/117 підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:028:0138 згідно з Детальним планом території смт Козин, затвердженим у 2013 році, розташована на каналі або затоці річки Козинка, між вулицями Солов`яненка, Лобановського, Пайова.

За схемами розташування земельної ділянки з накладенням на землі водного фону, розробленими Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЕОБУДЛІДЕР» з використанням відомостей публічної кадастрової карти, за матеріалами фото аерознімання, індексної карти України 1993 року та Детального плану території смт Козин судами встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:028:0138 повністю розташована на каналі рукава Козинка, тобто належить до земель водного фонду.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з частиною п`ятою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» в Україні» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (прийняття рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради від 29 травня 2003 року № 15/330 року), органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

За змістом пунктів 15, 30, 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень; прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 84 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону.

До розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (пункт 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої, другої статті 116 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Згідно з частинами шостою, десятою статті 118 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин,землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісового фонду; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Статтею 3 ВК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.

Порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством (частина перша статті 85 ВК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 59 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

За змістом статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території - складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.

Згідно з частинами першою, другою, пунктом «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14 вирішувалось питання визначення належного способу захисту права власності на земельну ділянку водного фонду та зроблено висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку варто розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, а також в поставної Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 545/1847/20.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що спірна земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі річки Дніпро, тобто належить до земель водного фонду, однак оспорюваним рішенням Виконавчого комітету Козинської селищної ради від 29 травня 2003 року № 15/330 була передана у приватну власність фізичній особі з порушенням ЗК України та ВК України, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позову з підстав, передбачених статтею 391 ЦК України та частиною другою статті 152 ЗК України, визнання недійсним вказаного рішення селищної ради та усунення перешкод у здійсненні територіальною громадою смт Козин права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,1010 га, кадастровий номер :05:028:0138, шляхом її повернення територіальній громаді смт Козин з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 21 грудня 2018 року у справі № 922/901/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справі № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18 та в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно зі статтею 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Російської Федерації», пункт 33 рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Російської Федерації»).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Згідно з абзацом першим частини другої, абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

В постанові Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, на яку послався заявник в касаційній скарзі, наведено правовий висновок про те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 21 грудня 2018 року у справі № 922/901/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справі № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, на які послався заявник в касаційній скарзі, зазначено, що саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, на які послався заявник в касаційній скарзі, зроблено правовий висновок про те, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом, прокурор обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні земель водного фонду, які не можна передавати у власність громадян. При цьому прокурор послався на витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04 лютого 2020 року, в якому зазначено, що до Обухівського відділу поліції в Київській області надійшла заява про вчинення кримінального правопорушення, а саме про те, що Козинська селищна рада надала (колегіально) дозвіл на відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,1010 га та після виготовлення технічної документації затвердила таку документацію на земельну ділянку, кадастровий номер :05:028:0138, яка відноситься до прибережної захисної смуги, тобто, ймовірно, наявний склад злочину, передбачений частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України.

Суди встановили, що Козинська селищна рада не використала надані їй законом повноваження щодо контролю за діяльністю виконавчого комітету ради, не вжила жодних заходів щодо захисту інтересів територіальної громади, не скасувала незаконне рішення виконавчого комітету відповідно до повноважень, наданих їй пунктом 15 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не звернулася самостійно до суду за захистом порушеного права територіальної громади. При цьому суди врахували, що суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки територіальній громаді спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду та їх передання у власність фізичним особам. Тобто дії прокурора щодо повернення спірної земельної ділянки на користь територіальної громади смт Козин, яка вибула з її власності незаконно, відповідають легітимній меті.

Отже, в цій справі прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Козинську селищну раду одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання недійсним рішення виконавчого комітету ради, тобто виконав вимоги статті 56 ЦПК України.

Вищенаведені висновки про наявність у керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області підстав для представництва інтересів держави в особі територіальної громади смт Козин узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі № 372/193/19. Спірні правовідносини в зазначеній справі є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, так як предметом судового розгляду в ній було визнання недійсним рішення і витребування земельних ділянок (водного фонду) з чужого незаконного володіння, а також позов було подано першим заступником керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади смт Козин.

За таких обставин доводи касаційної скарги про неврахування судами під час ухвалення оскаржуваних судових рішень правових висновків, викладених у вищезазначених постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 21 грудня 2018 року у справі № 922/901/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справі № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18 та в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, є необґрунтованими.

Посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченка О. Б. в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків щодо визначення початку перебігу та порядку обчислення позовної давності, викладених в постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 372/775/16-ц та в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, є безпідставним з огляду на наведений у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, а також в поставної Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 545/1847/20 правовий висновокпро те, що належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

Таким чином, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованою.

З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченка О. Б. підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи касаційної скарги про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

Що стосується аргументів касаційної скарги про помилковість висновку судів щодо належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, то вони за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченка Олександра Борисовича залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук