Справа № 357/9818/22
Провадження № 2/357/523/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі Кононюк П.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

17.10.2022 ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 25.10.2022, мотивуючи тим, що з 23 вересня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2016, у справі № 522/14393/16-ц, шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання вони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При розлученні на підставі усної домовленості між нею та ОСОБА_2 за спільної згоди було визначено, що їх спільна донька буде проживати з нею, тобто місцем проживання спільної малолітньої дитини ОСОБА_3 визначено за місцем проживання матері. Жодних розбіжностей з цього приводу не виникало. Відповідач у свою чергу погодився перераховувати щомісячно 2000 грн. як грошову допомогу для виховування та розвитку дитини. Після розлучення вона ще деякий час разом зі своєю донькою проживала у м. Одеса, а у жовтні 2017 року вони переїхали на постійне місце проживання до м. Вінниця, оскільки вона влаштувалась на роботу до Головного управління Національної поліції в Вінницькій області. Питаннями виховання та утримання дитини (проживання, годування, одяг та інші заходи стосовно розвитку дитини) вона повністю забезпечувала самостійно, оскільки мала постійний дохід від роботи в органі поліції. За період 2017-2019 років відповідач, інколи (не кожний місяць та лише після її розмов з ним щодо необхідної допомоги від батька для дитини) перераховував їй на картковий рахунок спочатку суми у розмірі 2000 грн., а потім 1000 грн. для утримання їх спільної дитини. Вищевказана сума у розмірі 1000 гри. на думку відповідача є достатньою для утримання малолітньої дитини. У вересні 2019 року її було переведено до Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області. Як наслідок, вона разом зі дитиною переїхала на постійне місце проживання до м. Біла Церква Київської області. З цього часу почала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 та своєю донькою ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . За період проживання у вищевказаній квартирі дочка ОСОБА_3 протягом 17.09.2019 - 31.08.2020 відвідувала навчальний заклад комбінованого типу ДНЗ № 1 «Веснянка» Білоцерківської міської ради, а у 2020 році поступила до першого класу до Білоцерківського ліцею - гімназії №12 Білоцерківської міської ради де наразі продовжується навчатись у третьому класі. З травня - червня 2020 року вона, дочка ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_4 прописані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . У жовтні 2020 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, у зв`язку з чим її прізвище « ОСОБА_5 » було змінено на прізвище чоловіка - ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 від спільного шлюбу у них народилась дитина ОСОБА_7 . Таким чином, на цей час вона, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , а також її чоловік ОСОБА_4 проживають разом однією сім`єю за вищевказаною адресою. З лютого 2021 року вона перебуває у декретній відпустці, внаслідок чого припинила свою трудову діяльність, що стало наслідком припинення отримання нею заробітної плати за своїм місцем роботи - Білоцерківським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області. Починаючи з цього часу утриманням родини повністю займається ОСОБА_4 . Разом з цим, на утриманні її чоловіка також перебуває його дитина від першого шлюбу - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На цей час іншого доходу у їх родини, крім заробітку чоловіка, немає. Внаслідок погіршення фінансового стану в Україні доходи чоловіка різко впали, у зв`язку з чим стало складніше утримувати та забезпечувати життєдіяльність їх родини, у тому числі двох малолітніх дочок. Протягом 2022 року відповідачем, після її чисельних розмов з ним та умовлянь останнього, сплачено як грошову допомогу для виховування та розвитку спільної дитини наступні суми: лютий 2022 року-2010,05 грн. (квитанція від 01.02.2022); березень 2022 року - 2000 грн. (квитанція від 22.03.2022); квітень 2022 року - 2010,05 грн. (квитанція від 19.04.2022). Після того, як вона перестала дзвонити відповідачу щодо необхідності сплати грошових коштів для дитини, останній взагалі припинив перераховувати грошові кошти. Так, протягом 5 місяців 2022 року (травень, червень, липень, серпень, вересень) відповідачем не здійснено жодного перерахування коштів для виховування та розвитку їх дочки ОСОБА_3 , тобто він відмовляється у добровільному способі виконання батьком свого обов`язку утримання дитини шляхом сплати аліментів. У свою чергу у травні 2022 року бабусею доньки ОСОБА_9 перераховано на її картку для внучки ОСОБА_3 2000 грн., а також у червні 2022 року - 1000 грн., у липні 2022 року - 1000 грн., у серпні 2022 року - 1000 грн., а також дідусем дитини ОСОБА_10 у вересні 2022 року - 1000 грн. Вона та її чоловік ОСОБА_4 у повній мірі забезпечують інтереси дитини ОСОБА_3 щодо її гармонійного розвитку, належне піклування та виховання, а також забезпечення її розвитку та належного стану здоров`я. Так, на цей час виключно їх родиною забезпечується навчально - виховний процес ОСОБА_3 . З метою найкращого засвоювання дитиною навчального матеріалу у школі ними вжито додаткових заходів для навчання дитини, зокрема відвідування додаткових занять з навчання (англійської мови) та дитячого центру розвитку, а також її фізичного та іншого розвитку (відвідування спортивних танців тощо), що у свою чергу потребує додаткових фінансових витрат. Крім того, їх родиною також повністю забезпечуються усі аспекти життєдіяльності дитини, зокрема, харчування, одягнення, медичне лікування, дозвілля та її відпочинок (прогулянки, походи до парків та скверів, ігри на дитячих майданчиках, купівля іграшок та одягу, необхідних речей до школи, вивезення на відпочинок у вересні 2022 року до Карпат, участь у спортивних змаганнях та турнірах, святкові заходи тощо та інше). А відповідач останнім часом взагалі не приймає участі у вихованні та розвитку дитини. Вона вважає, що саме встановлений чинним законодавством мінімальний рекомендований розмір аліментів на дитину відповідного віку буде відповідати інтересам дитини ОСОБА_3 та її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку та звертає увагу на те, що відповідач не має іншої родини та дітей, у зв`язку з чим в останнього відсутній обов`язок, як у батька, щодо утримання іншої дитини шляхом сплати аліментів та у нього відсутні на утриманні непрацездатні батьки. З приводу розміру отримання відповідачем доходів будь - яка інформація у позивача відсутня. У свою чергу факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Проте, ця обставина жодним чином не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Тому, просила у судовому порядку стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на дитину: ОСОБА_3 за січень 2022 року 2618,00 грн., за лютий 2022 року 607, 00 грн., за березень 2022 року 618, 00 грн., за квітень 2022 року 607, 00 грн., за травень 2022 року 2618, 00 грн., за червень 2022 року 2618, 00 грн., за липень 2022 року 2744 грн., за серпень 2022 року 2744,00 грн., за вересень 2022 року 2744,00 грн., за жовтень 2022 року 2744,00 грн., а починаючи з 01.11.2022 у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше 100 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

24.11.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

31.01.2023 представник відповідача, адвокат Форманюк Олена Миколаївна подала до суду відзив на позов, мотивуючи тим, що в матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач має право на задоволення усіх заявлених позовних вимог. У позивача наявне лише право на подачу позову про стягнення певної частини всіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з жовтня 2022 року. Це те, що належить відповідачу сплачувати по закону, те, що відповідач визнає і те, що має задовольнити суд. Звертаючись до суду із позовом щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки, позивач на свій власний розсуд, не порушуючи, вимог цивільного процесуального та сімейного законодавства, повинна була обрати один із засобів стягнення аліментів, який передбачений вимогами частини 1,2,3 статті 181 СК України, статті 160 ЦПК України. Вимоги статті 181 СК України чітко регламентують порядок стягнення аліментів за рішенням суду або у частці від доходу батька або у твердій грошовій сумі. Чинним законодавством передбачено право позивача звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів або в частці, або вказавши тверду грошову суму. При цьому, подати позов і в твердій грошові сумі і в частці, поставивши вимоги про стягнення до дати подачі позову, не передбачено. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатнього заробітку (доходу) платника аліментів. Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку необґрунтовані. Матеріали справи не містять доказів того, що у відповідача наявний достатній заробіток для сплати аліментів у заявленому розмірі. Не відповідає вимогам закону вимога позивача змінити дату стягнення аліментів та стягнути тверду грошову суму за період з січня по жовтень 2022 року до подачі позову. За правилами ст. 191 СК України, для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а саме аліменти за рішенням суду присуджуються від дня подачі позову. За таких вимог законодавства, позовні вимоги майнового характеру щодо стягнення аліментів за минулий період, які були відповідачем вже добровільно оплачені, задоволенню також не підлягають. Відповідач, як і позивач, був працівником правоохоронних органів. Так склалося, що відповідач є одним із обвинувачених за кримінальним провадженням № 00000061 від 25 листопада 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених вимогами ч. З ст. 368, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 186 КК України. Відповідача було звільнено з органів міліції (поліції). Його трудова книжка досі знаходиться в ГУПН в Одеській області. Судовий розгляд кримінального провадження № 00000061 справа № 522/14829/15-к триває. Тому, відповідач з часу звільнення не працює, офіційних доходів не отримує. Не зважаючи на такі життєві обставини, відповідач дуже полюбляє свою доньку і завжди, за можливості, добровільно надсилав позивачу кошти на утримання дитини. Коли у відповідача було вкрай тяжке матеріальне становище, його картка була заблокована, він просив батька та матір перераховувати на утримання дитини гроші, а відповідач віддавав їм такі кошти. Відповідачу дуже прикро, що з одного боку, позивач зазначає у позові, що її новий чоловік повністю утримує та забезпечує усім необхідним її родину, а з іншого боку, вимагає від відповідача не передбачений законом розмір аліментів, який передбачено за двох дітей і наполягає на безпідставному стягненні аліментів за час до подачі позову, який відповідач та його рідні сплатили добровільно. Тому, він не згоден і з вказаним позивачем розміром 1/3 частини від усіх видів заробітку, адже цей розмір передбачений коли стягуються аліменти на двох дітей. В даному випадку, позивач народила другу дитину ОСОБА_11 від свого нового чоловіка. А оскільки відповідач є батьком лише однієї дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , то і розмір аліментів, що повинен бути стягнутий - 1/4 частина від усіх видів заробітку. Додана позивачем суду копія довідки Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу № 1 «Веснянка» № 45 від 19.08.2020, про те, що ОСОБА_13 відвідувала навчальний заклад, не є належним та допустимим доказом розвитку дитини, оскільки дочку відповідача звати ОСОБА_3 . Копія свідоцтва про народження дитини ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по-перше, не має ніякого відношення до цієї справи, а по-друге, не є належним та допустимим доказом того, що новий чоловік позивачки сплачує на цю дитину аліменти. Свідоцтво про народження лише доказує, що в нього є дитина. Додана до позову інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність у матері позивачки трикімнатної квартири, навпаки свідчить про те, що позивач забезпечена житлом, яке придбане на особисті кошти позивача, які вона отримала після продажу кватири в місті Одесі. А чому позивач вирішила оформити право власності на квартиру не на себе, а на свою матір, це питання до позивача, мабуть, для того, щоб мати можливість ставити питання про стягнення аліментів. Копія нотаріально посвідченої згоди на реєстрацію дитини разом із матір`ю в місті Біла Церква, яку додала до позову сама позивач, свідчить про те, що відповідач піклується інтересами дитини і даючи таку згоду, діяв саме в інтересах дитини, щоб вона мала змогу відвідувати садочок та школу за місцем її реєстрації. Лише наявність та тривалий розгляд кримінального провадження заважають доказати відповідачу відсутність своєї провини, поновитися на роботі, сплачувати належний розмір аліментів на свою дитину та частіше бачитись з дитиною. Слід вказати, що деякий час позивач взагалі відмовляла відповідачу бачитись з дитиною, а потім стала дозволяти приїхати за дитиною бабусі та дідусю, які привозили дитину побачитись з батьком. Відповідач ніколи не пропускав свята та дні народження дитини і завжди передавав їй дарунки. За таких обставин, твердження позивача, що відповідач останнім часом не приймає участі у вихованні та розвитку дитини, є надуманими і нічим не підтвердженими, що ображають відповідача, який, перебуваючи тривалий час без роботи, під слідством, знаходив добровільно гроші і час, щоб переслати їх дитині, самому або через своїх батьків. Додані до позову довідки про те, що дитина відвідувала дитячий садочок, а зараз 3 клас школи, які є безкоштовними (окрім оплати за їжу) зовсім не свідчить про те, що дитина відвідує додаткові зайняття в школі та центрі розвитку, спортивні танці, які потребують, на думку позивача, додаткових фінансових витрат. По-перше, в справі не має жодної довідки, договору, жодної квитанції про оплату позивачкою таких послуг, а по-друге, ці витрати нічим не обумовлені і їх наявність та необхідність їх оплати повинна бути заявлена в рамках іншого позову і ніяк не відноситься до позовних вимог про стягнення аліментів. Додаткові витрати, це зовсім інший предмет спору для задоволення якого потрібно не просто перерахувати їх наявність, а доказати документально. Таких доказів у справі не має. За таких обставин, твердження позивача про те, що у відповідача не має іншої родини, нових дітей і у нього відсутні непрацездатні батьки, не може бути підставами для задоволення позову у заявленому розмірі, оскільки спростовується викладеними у відзиві життєвими обставинами. Також, просила прийняти до уваги, що у відповідача не має на праві особистої приватної власності рухомого та нерухомого майна. Прожитковий мінімум для дітей від 6 до 18 років із 1 січня 2022 року складає 2618 грн. це є самий малий мінімум і стосується він тих батьків, які не працюють і не отримують щомісячний дохід, тому за наявності двох батьків, закон і передбачив мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Наявність у позивача другої дитини від іншого шлюбу, перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною не дає позивачу жодної правової підстави вимагати стягувати з відповідача 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За таких вимог законодавства, доводи позивача, наведені в позовній заяві є неспроможними, оскільки вони не підтверджуються об`єктивними доказами, суперечать фактичним обставинам та спростовуються поясненнями наданими відповідачем про причини добровільної сплати ним «недостатніх» на думку позивача грошових коштів на забезпечення дитини. Відповідач, маючи вкрай незадовільний матеріальний стан, не ухиляється від утримання своєї рідної доньки, намагається регулярно платити, за можливості (не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), аліменти на неї. Викладене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, об`єктивними доказами не підтверджуються та не відповідають дійсності. При цьому, розуміючи необхідність нести витрати на утримання дитини, відповідач згоден на стягнення з нього судом встановленого законом розміру аліментів в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . На думку відповідача, це є розумним, не суперечить нормам матеріального права, а також буде, справедливим балансом щодо захисту прав неповнолітньої дитини, оскільки обидва батьки повинні утримувати дитину. Тому, просила, з урахуванням всіх обставин справи, ухвалити рішення, яким частково відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 та постановити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття; судові витрати за майнові вимоги залишити за рахунок позивача, а судові витрати за подачу позову про стягнення аліментів стягнути з відповідача на користь держави.

01.02.2023 позивач подала до суду відповідь на відзив, у якому зазначила, що відзив на позовну заяву подано поза межами процесуального строку визначеного судом, внаслідок чого він взагалі не має братися до уваги, а також, викладені у ньому доводи жодним чином не свідчать про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову. З приводу доводів позивача щодо нібито надмірно великої суми аліментів на нашу спільну малолітню дитину ОСОБА_3 зазначеної у позовній заяві у розмірі 100 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто щомісячно 2833 грн. у 2023 році, вважає, що вони є дуже цинічними та взагалі не відповідають вимогам сьогодення. На сьогодні для організації навчання (у тому числі додатково іноземної мови), годування, придбання одягу та інших необхідних речей для життєдіяльності та розвитку дитини, фізичних тренувань, мною щомісячно витрачаються значно більші суми. Вказані доводи відповідача лише свідчать про небажання останнього належним чином приймати участь у розвитку дитини. Доводи відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів про наявність в останнього достатнього заробітку для сплати аліментів у заявленому розмірі також є необґрунтованими та такими, що не відповідають правовим висновкам касаційного суду у відповідних правовідносинах. Так, у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 234/6207/17 зроблено висновок про те, що той факт, що особа є непрацюючою жодним чином не звільняє його від обов`язку утримувати до досягнення повноліття дитину, батьком якої він є. Тому, наявність у справі № 357/9818/22 відповідей на адвокатські запити від Головного управління Національної поліції в Одеській області та Головного управління ДПС в Одеській області, якими буде підтверджено, що з 2014 року відповідач не має офіційного працевлаштування та заробітку, жодним чином не вплинуть на встановлений обов`язок відповідача по утриманню малолітньої ОСОБА_3 до досягнення повноліття останньою. Відсутність у відповідача протягом восьми років будь-якого постійного офіційного працевлаштування викликає лише велике здивування та свідчить у свою чергу про відсутність в останнього стійких поглядів стосовно організації свого життя, належного розвитку та реалізації себе як особистості, а також усвідомлення щодо необхідності виконання свого батьківського обов`язку. Крім того, доводи відповідача про нібито блокування його картки та як наслідок неможливості надсилання дитині відповідного грошового забезпечення також не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Вказані доводи, жодним чином не спростовують обставини зазначені нею у своїй позовній заяві. З огляду на ст. 194 СК України, вважає доводи відповідача безпідставними щодо відсутності правових підстав для ухвалення судом рішення про стягнення з останнього на користь ОСОБА_3 аліментів за минулий період протягом 2022 року. Вона постійно дзвонила до відповідача з приводу не сплати останнім коштів для утримання дитини, проте тільки чула про відсутність коштів та відсутності роботи. Додатковим підтвердженням того, що позивач не планує належним чином виконувати свій батьківський обов`язок є той факт, що замість сплати коштів для дитини, визначених у позовній заяві, відповідачем витрачено кошти на послуги адвоката для представництва своїх інтересів у суді з єдиним намаганням зменшення розміру аліментів, при цьому взагалі не зважаючи чи буде достатньо відповідних коштів для організації розвитку дитини чи ні. Тому, просила залишити без розгляду відзив відповідача на позовну заяву та повернути його останньому, її позовну заяву задовольнити у повному обсязі та розглянути справу без її участі.

Позивач - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 27.02.2023 представник відповідача адвокат О.М.Форманюк подала клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 23 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10) та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2016 року, яке набрало законної сили 16.09.2016, у справі № 522/14393/16-ц (а.с.12), шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11), яка проживає разом із матір`ю, на що надав нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_2 , згідно заяви від 02.06.2020 (а.с.17).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква від 07.05.2021 № 26372 та від 04.10.2022 № 15.2-03/14600 (а.с.18,20), ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із дочкою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З довідки Білоцерківського ліцею - гімназії № 12 Білоцерківської міської ради Київської області від 06.10.2022 за № 86 ( а.с.21), малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у вказаному закладі з 01.09.2020.

Також, встановлено, що ОСОБА_1 з 07 листопада 2015 року і по теперішній час проходить службу в Національній поліції України, на посаді заступника начальника сектору відділу кримінальної поліції Білоцерківського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області з 03 вересня 2019 року, на праві власності нерухомого майна не має, а квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_15 , матері позивача, що підтверджено матеріалами справи (а.с.13,14) та не заперечується сторонами.

З матеріалів справи ( а.с.16,18-20), вбачається, що позивач 28 жовтня 2020 року уклала шлюб з ОСОБА_4 , у зв`язку з чим змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », ІНФОРМАЦІЯ_8 у неї народилася дочка ОСОБА_7 , яка також зареєстрована та проживає разом із батьками за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що відповідач - ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , за віком є здоровою та працездатною особою, з 16.08.2006 по 27.02.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ на посадах середнього начальницького складу міліції, наказом ГУМВС України в Одеській області від 27.02.2015 № 137 о/с він був звільнений у запас Збойних Сил України, з 4 кварталу 2021 року по 3 квартал 2022 року мав дохід у розмірі 8000,00 грн. виплачений ТОВ «Автомото-сервіс», що підтверджено матеріалами справи ( а.с.38, 50,130-133).

З матеріалів справи (а.с.23-30) вбачається, що відповідач - ОСОБА_2 перераховував на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти, а саме: 01.02.2022 2010,05 грн., 22.03.2022 -2000,00 грн., 19.04.2022 -2010,05 грн., ОСОБА_9 , мати відповідача, перераховувала на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти, а саме: 27.05.2022 -2010,05 грн.,12.06.2022 1005,03 грн., 13.07.2022 1005,03 грн., 17.08.2022 1005,03 грн., та ОСОБА_16 , батько відповідача, перераховував на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти 18.09.2022 у розмірі 1000,00 грн., що узгоджується з поясненнями учасників справи, які містяться у заявах по суті справи.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (ст. 180 Сімейного Кодексу України).

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ( ч. ч. 1, 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням положень ст. 182 СК України.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлено: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлений у розмірі 2833 грн.

Позивач заявила вимоги щодо стягнення аліментів на дочку в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 100 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 01.11.2022 і до досягнення дитиною повноліття, а відповідач у свою чергу дані вимоги визнав частково та не заперечує стягнення з нього аліментів на дочку в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), з дати подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Таким чином, позивач обрала спосіб стягнення аліментів у частковому відношенні до заробітку (доходу) відповідача, однак, не надала до суду належні, допустимі та достатні докази у підтвердження вимог щодо стягнення аліментів саме у розмірі 1/3 частини, а ст. 191 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подачі позову, тобто у даному випадку з 17.10.2022.

Відповідно до ч.1 ч.5 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Так, з урахуванням рівності батьківських обов`язків, розмір аліментів - 1/4 частина від заробітку (доходу) платника є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідає принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів щодо достатності заробітку (доходу) платника аліментів, відповідача у справі, на підставі яких суд міг дійти висновку, про присудження мінімального рекомендованого розміру аліментів на одну дитину у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 17.10.2022 і до досягнення дитиною повноліття, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів та їх розмір відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Відповідно до ч.1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо).

Таким чином, відповідач, як до присудження аліментів так і після їх присудження, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, в тому числі щодо оплати за навчання, на розвиток здібностей та лікування дитини, тощо, а позивач має право подати до суду позов про стягнення вартості 1/2 частини таких витрат з відповідача, у випадку не виконання ним такого обов`язку.

Також, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на дочку за січень 2022 року 2618,00 грн., за лютий 2022 року 607, 00 грн., за березень 2022 року 618, 00 грн., за квітень 2022 року 607, 00 грн., за травень 2022 року 2618, 00 грн., за червень 2022 року 2618, 00 грн., за липень 2022 року 2744 грн., за серпень 2022 року 2744,00 грн., за вересень 2022 року 2744,00 грн., за жовтень 2022 року 2744,00 грн., однак, дані вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно ч.2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Під ухиленням від сплати аліментів слід розуміти як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність).

Судом встановлено, що між сторонами відсутня добровільна домовленість відповідно до ст. 181,187,189 СК України щодо сплати аліментів, та позивач не надала до суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання дитини, при цьому, позивач надала до суду докази, які підтверджують надання відповідачем матеріальної допомоги до подачі позову до суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суду першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача до подачі позову до суду та обставини, що вона не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення аліментів за минулий час.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

В порядку ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави стягується судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. 7, 180-184 СК України, ст. 4, 12, 13, 76 81, 141, 223, 258, 259, 264 265, 268, 354, 355, 430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), про стягнення аліментів, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 17.10.2022 і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02.03.2023.

Суддя :О. В. Бондаренко