КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 року

справа № 757/1076/21-ц

провадження № 22-ц/824/3168/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.,

при секретарі: Яницькій О.Л.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: Державного підприємства «Технік»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державного підприємства «Технік» - Дерюгіної Лариси Леонідівни на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року та на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року, постановлені під головуванням судді Ільєвої Т.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Технік» про скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом до Державного підприємства «Технік», в якому просив суд скасувати наказ ДП «Технік» №12 к від 03.12.2020 р. про звільнення із займаної посади; поновити на роботі на посаді охоронника в ДП «Технік»; стягнути з ДП «Технік» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.12.2020 р. до дня поновлення на роботі; допустити негайне виконання рішення щодо стягнення заробітної плати на користь позивача за один місяць та поновлення його на роботі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач працював в Державному підприємстві «Технік» з 01.02.2017 року на різних посадах. З 25.08.2020 року, згідно з записом у трудовій книжці, працював на посаді охоронника. Відповідно до трудового договору повинен був працювати у нічний час з 20:00 до 8:00. В обов`язки позивача входила охорона об`єктів, що належать ДП «Технік».

Проте, 04 грудня 2020 р. позивача викликала в.о. директора ДП «Технік» Дерюгіна Л.Л., та особисто вручила позивачу трудову книжку, в якій зазначалося про те, що з 03.12.2020 року позивач звільнений з займаної посади, на підставі ч.3 ст. 40 Кодексу законів про працю України, за систематичне невиконання своїх обов`язків, наказ №12 к від 03.12.2020 р.

Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, що, як наслідок, послугувало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Технік» про скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі задоволено.

Скасовано наказ ДП «Технік» №12 к від 03.12.2020 р. про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді охоронника в ДП «Технік».

Стягнуто з Державного підприємства «Технік»» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 33332 грн 60 коп.

Стягнуто з Державного підприємства «Технік»» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1816 грн 00 коп.

Допущено негайне виконання рішення щодо стягнення заробітної плати на користь позивача за один місяць та поновлення його на роботі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року заяву ДП «Технік» про перегляд заочного рішення Печерського районного суду від 22 квітня 2021 року залишено без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі представник ДП «Технік» просить заочне рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ДП «Технік» не було належним чином повідомлено про розгляд справи. Зазначає, що окремим дорученням в.о. директора підприємства у зв`язку із виробничою необхідністю доручено ОСОБА_1 здійснити нанесення фарбою розмітки на території підприємства, та термін виконання вказаного доручення до 17 год. 02.12.2020 року. Апелянт стверджує, що графік роботи позивача на підприємстві встановлений з 09-00 год. до 18-00 год., робота у нічний час не здійснюється. Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про виконання доручення у проміжок часу, коли позивач не знаходився на робочому місці. Також апелянт не погоджується із посиланням суду про те, що нанесення фарбою розмітки не входить до трудових обов`язків позивача як охоронника, оскільки розмітка відноситься до попереджувальних знаків місця зупинок транспорту, та відповідне доручення не суперечить вимогам закону.

Крім того, зазначає, що працівниками підприємства складено два акти від 02.12.2020 року про відмову в ознайомленні із наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності, а тому ОСОБА_1 ввів в оману суд, що про звільнення він дізнався лише 04.12.2020 р. Вказує, що графік роботи позивача з 20-00 год. по 08-00 год., в той час як виконання окремого доручення слід було здійснити до 17-00 год. Також апелянт посилається на те, що нанесення розмітки фарбою не входить до його трудових обов`язків.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту систематичного невиконання позивачем своїх обов`язків. Відповідачем не додано перелік трудових обов`язків, закріплених трудовим договором чи посадову інструкцію охоронника, в якій закріплені його обов`язки.

В судовому засіданні представник ДП «Технік» апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із відсутності доказів факту систематичного невиконання позивачем його обов`язків та із порушення відповідачем вимог чинного законодавства під час звільнення позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в Державному підприємстві «Технік» з 01.02.2017 року на різних посадах, а з 25.08.2020 року працював на посаді охоронника.

03.12.2020 року ОСОБА_1 звільнений з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України за систематичне невиконання своїх обов`язків, наказ №12 к від 03.12.2020 р.

Відповідно до вимог п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у виді догани і звільнення може бути застосоване до працівника лише у випадку порушення ним трудової дисципліни, якою за визначенням є сукупність правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок і встановлюють трудові права та обов`язки сторін трудового договору, а також заохочення за успіхи в роботі та відповідальність за умисне невиконання трудових обов`язків.

За правилами ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до вимог положень п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 03.12.2020 року ОСОБА_1 звільнений з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України за систематичне невиконання своїх обов`язків, наказ №12 к від 03.12.2020 р.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач звертаючись із апеляційною скаргою вказує на невиконання позивачем окремого доручення в.о. Директора підприємства Дерюгіної Л.Л. про нанесення фарбою розмітки на території підприємства (здійснити до 02.12.2021 до 17.00).

Разом із тим, відповідачем не надано перелік трудових обов`язків, закріплених трудовим договором, укладеним між позивачем та заявником, або посадову інструкцію охоронника, у якій були б закріплені інші, специфічні обов`язки позивача, або правила внутрішнього трудового розпорядку заявника, а тому заявником не доведено належними та допустимими доказами наявність спеціальних трудових обов`язків позивача.

Відтак нанесення фарбою розмітки не входить до трудових обов`язків позивача як охоронника, і такі обов`язки не передбачені посадовою інструкцією охоронника.

Крім того, наступним окремим дорученням від 02.12.2021 директор державного підприємства «Технік» зобов`язав позивача надати письмові пояснення щодо факту невиконання окремого доручення від 01.12.2021. Виконання цього доручення вимагалося до 18 год 00 хв. 02.12.2021.

Водночас надання письмових пояснень також не входить до трудових обов`язків позивача.

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів факту систематичного невиконання позивачем його обов`язків та підтвердження отримання відповідних пояснень щодо причин можливого невиконання обов`язків.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Статтею 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення із внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник у день звільнення відсутній на роботі, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із зазначенням про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу без письмової згоди працівника не допускається.

Статтею 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до довідки про доходи від 07.12.2020 р. позивач за два календарних місяці до звільнення мав повний заробіток в розмірі 5000,00 грн. за місяць.

Судом першої інстанції вірно здійснено розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, що становить 33332,60 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про залишення заочного рішення без змін, відтак підстави для скасування ухвали про відмову у задоволення заяви про перегляд заочного рішення відсутні.

Положеннями ч. 1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Технік» - Дерюгіної Лариси Леонідівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді