гСправа № 358/865/22 Провадження № 2/358/254/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лебединець Г.С.,

секретар судового засідання Вершута А.І.,

за участю представника позивача адвоката Сиротюка Р.В., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Божка М.І., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманих грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 28 878,74 грн, з яких: 24 232,00 грн сума основного боргу, 440,54 грн 3% річних, 4 206,20 грн інфляційні втрати; вирішити питання про судові витрати та визначити спосіб виконання судового рішення.

Позовні вимоги мотивувала наступним. 13.11.2021 року вона познайомилася із ОСОБА_1 та між ними зав`язались дружні стосунки. Останній допомагав їй у вирішенні побутових справ. В січні 2022 року вона попросила його допомоги їй у купівлі ноутбука, а саме: обрати модель, купити його та привезти їй. Відповідач погодився та повідомив, що вартість ноутбука складає 16 000,00 грн. 05.01.2022 року вона перерахувала йому вказану суму на банківську картку. В подальшому ОСОБА_1 повідомив їй, що знайшов інший, більш потужний, ноутбук та попросив перерахувати на його картку ще 7 300,00 грн. 15.01.2022 року вона перерахувала на картку відповідача вказану суму коштів. Між ними будь-які письмові договори не укладались. В подальшому відповідач повідомив їй, що обраний ноутбук відсутній в магазині та невідомо, коли він з`явиться у продажу. Перераховані йому грошові кошти він до теперішнього часу не повернув, ігноруючи її вимоги, тому вона змушена звернутися до суду з позовом за захистом своїх майнових прав.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, та просив задовольнити. Додатково повідомив, що через тісні стосунки між позивачем та відповідачем по справі, саме позивач ОСОБА_2 перераховувала грошові кошти відповідачу для придбання ноутбука. Сама позивач грошові кошти в борг у ОСОБА_1 не брала. Щодо свідків з боку відповідача зазначив, що вони надають покази, які є узгодженими з позицією відповідача, а свідка ОСОБА_3 позивач ніколи не бачила.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що станом на грудень 2021 року - січень 2022 він перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_2 . В грудні 2021 року позивач попросила у нього в борг 25 000,00 грн, оскільки, як вона йому повідомила, їй необхідні грошові кошти на судовий процес із батьком її дитини. Вказані грошові кошти він їй передав у грудні 2021 року, а вже в січні вона йому ці кошти повертала частинами та перераховувала на картку, а ще частину повертала готівкою. Зазначив, що він не міг та не допомагав позивачу у придбанні ноутбука, оскільки не є фахівцем в комп`ютерній техніці. Крім того, показав, що йому відомо про звернення позивача до поліції із заявою щодо не повернення ним грошових коштів, однак в поліції позивач не зазначала, що надавала вказані грошові кошти йому для придбання ноутбука. Надані позивачем скрін-шоти листування з`явилися лише в суді. Вважає доводи позивача надуманими.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Божок М.І. зазначив, що позов є необгрунтованим та просив відмовити у його задоволенні.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що з відповідачем по справі вона знайома з дитинства, а з позивачем ОСОБА_2 з 2012 року. Так, в травні 2022 року вона, на прохання позивача ОСОБА_5 , подала заяву в поліцію з приводу не повернення відповідачем ОСОБА_6 їй грошових коштів. При цьому вказала що до звернення в поліцію її спонукала саме позивач. Остання своє прохання обгрунтовувала тим, що колективне звернення до поліції буде мати більш негативні наслідки для ОСОБА_6 . В подальшому їй (свідку ОСОБА_7 ) стало відомо, що ОСОБА_2 вигадала ситуацію з боргом між нею та ОСОБА_6 , тому у серпні-вересні 2022 року вона забрала свою заяву з поліції, грошові питання вона вирішила із відповідачем в добровільному порядку. Крім того свідок зазначила, що їй відомо, що саме позивач ОСОБА_2 позичала кошти у ОСОБА_1 . Щодо повернення коштів зазначила, що кошти ОСОБА_5 не повертала ОСОБА_6 , однак в подальшому у свої поясненнях зазначила, що їй невідомо чи були повернуті вказані грошові кошти.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показав, що товаришує із ОСОБА_1 протягом 6-8 років, а позивача ОСОБА_2 бачив 1 раз 03.12.2021 року. При цьому у його присутності ОСОБА_1 передавав позивачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 25 000,00 грн у борг. Остання зазначила, що грошові кошти їй необхідні для вирішення «проблем із чоловіком». Грошові кошти ОСОБА_6 передавав ОСОБА_5 в машині. Щодо повернення коштів зазначив, що йому про це невідомо.

Заслухав представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , дослідив матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

За вимогами ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно норм ч.1, ч.2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Вказане відповідає правовим висновкам зробленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19, провадження №14-175цс21, а також правовим висновкам зробленим Верховним Судом у постанові від 18 серпня 2021 року у справі №475/897/19.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 , є власником картки «monobank» АТ «Універсал банк» номер НОМЕР_2 . Щодо руху коштів по картці: 05.01.2022 року ОСОБА_2 перерахувала на карту НОМЕР_3 грошові кошти на суму 16 640 грн. (з яких 640 грн - комісія), а 15.01.2022 року повторно на вказану карту перерахувала 7592 грн (з яких комісія 292 грн), що підтверджується випискою по картці від 21.07.2022 року (а.с.9).

Позивач здійснювала платежі по перерахуванню коштів, та як вбачається з транзакції отримувачем зазначено рахунок одержувача НОМЕР_3 . Як підтвердив в судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , саме він є отримав вказані грошові кошти, перераховані позивачем ОСОБА_2 , тому в силу ст.82 ч.1 ЦПК України, вказана обставина не підлягає доказуванню.

Разом із тим, надані позивачем відомості щодо проведених платежів, не містять інформації про призначення платежу, що позбавляє суд можливості встановити дійсне волевиявлення позивача з приводу призначення коштів.

Щодо електронного доказу, який наданий суду у вигляді скріншоту листування у месенджері Telegram, суд зазначає наступне. Так, з даного листування неможливо ідентифікувати з достатнім ступенем вірогідності як відправника так і отримувача повідомлень, тобто автентичність переписки; зміст такого листування не захищений від внесення правок і викривлення, оскільки така можливість є фактично у кожного з учасників такого листування.

Таким чином, переписка яка є у месенджері може бути доказом за умови підтвердження автентичності авторства та змісту інформації, яка є наявною у відповідному листуванні, іншим доказам.

Так, дослідив зміст конкретних фраз, лексики та характеру використання мовних засобів, суд приходить до висновку, що вказане листування, також, не дає можливості визначити призначення коштів, про яке зазначає позивач у позовній заяві, тобто неможливо встановити підставу перерахування позивачем коштів.

Щодо свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 суд відноситься критично до їх показань, оскільки вони тривалий час підтримують з відповідачем дружні відносини, що може свідчити про їх особисту зацікавленість; свідку ОСОБА_4 відомо про зобов`язальні відносини між сторонами по справі лише з їх слів; представник позивача заперечує факт передачі коштів готівкою у присутності ОСОБА_3 ; інших доказів в підтвердження показань свідків, суду не надано.

За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на те, що відповідачем набуто та зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що жодних договорів між сторонами не укладалось.

Разом із тим, жодних доказів щодо підтвердження призначення платежів, тобто мети перерахування грошових коштів позивачем, матеріали справи не містять.

Заперечуючи проти позову, відповідач та його представник посилалися на те, що між позивачем та відповідачем по справі були наявні зобов`язальні правовідносини з приводу повернення позивачем грошових коштів, взятих в борг у відповідача та, що перерахування коштів позивачем є саме поверненням боргу відповідачу.

Встановлене свідчить проте, що між сторонами справи існує спір щодо правової природи передачі грошових коштів, а також позивач не довела, що набуття відповідачем грошових коштів є безпідставним.

За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а тому і відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки вимога щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат є похідною від основної вимоги щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів, в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача у зв`язку з відмовою в позові.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141,263-265,268, 352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманих грошових коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складений 27.02.2023 року.

Головуючий: суддя Г. С. Лебединець