ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/5640/15-ц Номер провадження 22-ц/814/746/23Головуючий у 1-й інстанції Єрмоленко В.Б. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 ,

секретар: Бродська В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року ухваленого у складі головуючого судді Єрмоленко В.Б. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» про поділ майна, визнання договорів дарування недійсним і удаваним.

Апеляційний суд заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом в якому з урахуванням уточнених вимог просив поділити майно подружжя, набуте за час спільного проживання (без реєстрації шлюбу) з 2004 року, а саме: визнати недійсним договір дарування від 12.09.2009 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на часину вказаної квартири, визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої на території Безруківської сільської ради в АДРЕСА_2 , визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 удаваним, як вчиненим для приховання договору купівлі-продажу, визнати житловий будинок спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку.

У травні 2018 він уточнив позовні вимоги, залучивши відповідачів-неповнолітню ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - як спадкоємець ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , третіх осіб-Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

В обґрунтування позову вказував, що з 2004 по 2012 він проживав з відповідачем у шлюбних відносинах (без реєстрації шлюбу), вели спільне господарство та придбали у 2006 квартиру АДРЕСА_1 .

Також зазначав, що майно побутового призначення розділено рішенням Жовтневого районного суду м.Харкові від 17.12.2012.

Зазначав, що договір купівлі-продажу квартири укладено в період сумісного проживання за спільні кошти. ( а.с. 3).

Вказував, що не надавав письмової нотаріальної згоди ОСОБА_4 на відчуження квартири і не уповноважував її на вчинення будь-яких правочинів з цією квартирою. Вважає, що при укладенні договору дарування порушені вимоги ст. 215 ЦК України.

Окрім того зазначав, що рішення Жовтневого районного суду про поділ частини спільного майна подружжя має преюдиціальне значення, цей факт проживання однією сім`ю, як подружжя, не підлягає доказуванню, а тому, вважає, він має право на поділ всього майна, що придбано за час проживання однією сім`ю з ОСОБА_4 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» про поділ майна, визнання договорів дарування недійсним і удаваним відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_7 , вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.12.2015.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкові 23 квітня 2921 року вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_8 представника КЕВ м. Харків посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що факт спільного провадження без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року, а тому не підлягає доведенню.

Зазначав, що не давав письмової згоди на укладення договору дарування квартири від 12 вересня 2009 року за адресою АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_4 , та ОСОБА_7 , а тому вказаний договір слід визнати недійним.

Окрім того вказує, що договір дарування житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 є удаваним, оскільки він вчинений для приховання договору купівлі-продажу, що підтверджується розпискою про отримання коштів за вказане майно.

ОСОБА_2 повідомлявся про розгляд справи, як судовими повістками так і за допомогою судового оголошення.

Відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК Кодексу, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання.

З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Будучи належним чином повідомленим про місце, день та годину розгляду справи, ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився і його неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 16 грудня 2015 року заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено, накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_7 ( а.с. 77).

Як встановлено місцевим судом, ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 з 2000, мають доньку ОСОБА_3 , 2000 року народження ( а.с. 45).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 23 вересня 2015 року, шлюб ОСОБА_4 з чоловіком ОСОБА_9 розірвано 18 липня 2006 року ( а.с. 46).

З копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_4 працювала з 01 грудня 2003 року по 15 серпня 2008 року в ЗАТ «Виробничий комплекс Світло Шахтаря», звільнилась за власним бажанням. З 26 вересня 2006 ОСОБА_4 зареєстрована як фізична особа-підприємець. Була зареєстрована в кв. АДРЕСА_5 ( а.с. 47-51).

За договором іпотеки №НАЕЕGК01270003 від 08 серпня 2006 року, укладеним між ОСОБА_4 і ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4 , на забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором від 08 серпня 2006 року по поверненню кредиту у розмірі 29175,41 доларів США, страхових платежів в сумі 4175,81 доларів США, отриманих для придбання житла за адресою: АДРЕСА_6 , передала в іпотеку зазначену трьохкімнатну квартиру загальною пл. 78,4 кв.м., житловою 52,6 кв.м. За інформацією ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 19 грудня 2007 року та наданих квитанцій, ОСОБА_4 мала кредит за програмою «Житло в кредит» у розмірі 25 000 доларів, своєчасно погашала тіло і виплачувала відсотки, залишок заборгованості на 2007 рік складав 3 879,40 доларів США (а.с. 52-55).

Після придбання квартири ОСОБА_4 з донькою ОСОБА_3 зареєстровані з 21 грудня 2006 року у кв. АДРЕСА_1 ( а.с. 56,57).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю., вказана квартира належала у частках ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, договору дарування, свідоцтва про право на спадщину. Всі належні частки квартири передані у власність ОСОБА_4 . Продаж вчинено за суму 191900 грн, що еквівалентно 38000 доларам США. До підписання договору продавці отримали від ОСОБА_4 розрахунок за продаж пропорційно часткам квартири ( а.с. 58-60).

При посвідченні договору купівлі-продажу ОСОБА_4 надала 08 серпня 2006 року нотаріусу Гончаренко Н.Ю. заяву, якою підтвердила, що квартира кв. АДРЕСА_1 не перебуває у спільній сумісній власності, на момент її придбання вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала і не проживала однією сім`єю з будь-якою особою. В паспорті ОСОБА_4 на стор. 10 запис про реєстрацію шлюбу відсутній.

Місцевим судом встановлено, що 25 травня 2007 року за кредитним договором № 6/4/31/2007/840-К/21, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 , який мешкав в кв. АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 100 000 доларів США строком на 288 місяців ( до 25 травня 2031 року) на придбання чотирикімнатної квартири АДРЕСА_7 ( а.с. 61-62).

Вказану квартиру позивач ОСОБА_2 довключив до спільного майна, мотивуючи це тим, що з кредитом не мав можливості розрахуватись, надавши у грудні 2020 інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру 21 листопада 2019 року за ТОВ «Фінансова Компанія «Фінрайт» згідно договору про відступлення прав за іпотечним договором від 05 вересня 2019 року і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу). При цьому, ОСОБА_2 за вказаною адресою зареєстрований станом на 14 травня 2020 року ( т. 2 а.с. 78).

Таким чином, після розірвання шлюбу з чоловіком 18 липня 2006, ОСОБА_4 придбала у своїх родичів 08 серпня 2006 року квартиру по АДРЕСА_4 для себе та доньки, а ОСОБА_2 набув 25 травня 2007 року у власність квартиру АДРЕСА_7 для свого проживання та кожен зі сторін сплачував кредит за своїми особистими зобов`язаннями по погашенню заборгованості.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі договору дарування від 12 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Я.В., кв. кв. АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_7 ( матері ОСОБА_4 ).

Як вбачається з наданої інформації приватного нотаріуса ХМНО Жовнір Я.В., при посвідченні договору дарування ОСОБА_12 в шлюбі не перебувала, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_2 , виданим 18 липня 2006 року ВРАЦС Жовтневого районного управління юстиції міста Харкова (т. 2 а.с.58).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції 02 січня 2016 року. Після померлої заведена спадкова справа, в якій міститься заява ОСОБА_4 про відмову від прийняття спадщини за законом на користь онуки спадкодавця - ОСОБА_3 , яка мешкає в кв. АДРЕСА_1 . Спадщину прийняв також син ОСОБА_7 ОСОБА_5 , оскільки мешкав та був зареєстрований з матір`ю на день її смерті ( а.с. 87,100,101).

Згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку пл. 0,2000га, цільове призначення- для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 належить земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. ВКО № 324903 ( а.с. 105,106)

При укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_4 надала нотаріусу заяву, якою стверджувала, що у шлюбі не перебуває, грошові кошти, що витрачаються на придбання земельної ділянки в АДРЕСА_2 не є спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти ( чи їх частку),витрачені на купівлю зазначеної земельної ділянки ( у тому числі і відповідно до ст. ст. 65, 74 та ст. 97 Сімейного кодексу України) відсутні. Нотаріусом паспорт покупця ОСОБА_4 перевірено, штамп про реєстрацію шлюбу відсутній, цей факт з`ясовано також в усній бесіді зі слів заявниці. Витребувана у нотаріуса копія заяви долучена до матеріалів справи.

За договором дарування, посвідченим 12 грудня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В., ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_4 безоплатно житловий будинок АДРЕСА_3 . Згідно договору сторони підтверджують, що безоплатна передача майна від дарувальника обдаровуваній є дійсним наміром сторін, не приховує ніяких зобов`язань обдаровуваної, пов`язаних з цим договором , по відношенню до дарувальника ( п. 4 договору).

У пункті 9 договору сторони ОСОБА_6 і ОСОБА_4 свідчили, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтвердили, що цей договір дарування не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладено під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин. Дружина ОСОБА_6 ОСОБА_13 нотаріально засвідченою заявою від 12 грудня 2008 року надала згоду чоловіку на дарування ОСОБА_4 набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі, житлового будинку АДРЕСА_3 ( а.с. 107,108,114).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 17 грудня 2012 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна та визнано право власності за кожним зі сторін на предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку. З тексту рішення вбачається, що ОСОБА_4 обгрунтовувала позов про поділ майна тим, що набула за час спільного проживання з відповідачем з 2004 по 2012 рік пральну машину, цифровий фотоапарат, холодильник, кухонні меблі, праску, електром`ясорубку та телефон. Шлюб між ними не зареєстрований, але вони перебувають у шлюбних відносинах, проживають разом і ведуть спільне господарство. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, з якої випливає, що він проти позову не заперечує та просить розглядати справу без його участі (а.с.4).

Таким чином, ОСОБА_2 не заявляв при розгляді справи, що обсяг майна інший та визнав, що майно, яке придбано в період перебування у шлюбних відносинах з ОСОБА_4 та підлягає розділу зазначено позивачем правильно та обмежується тільки речами звичайної домашньої обстановки та вжитку. Позову про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання права власності на частину нерухомого майна ним не подавалось.

Відповідач по справі ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2 а.с. 26). Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_4 заведена спадкова справа, із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( т. 2 а.с. 48-50).

Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі не перебували та не є подружжям.

За положеннями статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З наведеної норми випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на те, що ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 до 18 липня 2006 року, це виключає її факт проживання ОСОБА_14 однією сім`єю з 2004 по липень 2006 року. Крім того, ОСОБА_2 не надав ніяких доказів того, що він в той час не перебував у зареєстрованому шлюбі.

У своїй заяві до суду у відповідь на позов ОСОБА_4 вказувала, що за період «нібито спільного проживання та начебто ведення спільного господарства», не яке посилається ОСОБА_2 , він був безробітним та ніякої фінансової участі у виплаті кредиту на квартиру не приймав, тоді як вона працювала на підприємстві та займалась одночасно підприємницькою діяльністю.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Колегія суддів погоджується з ти, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_1 , набута 25 травня 2007 року та земельна ділянка в АДРЕСА_2 , придбана 23 травня 2008 року ОСОБА_4 в період спільного проживання, за спільні кошти в результаті спільної праці та з метою задоволення потреб сім`ї .

Також не представлено доказів того, що в цей період часу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки. Навпаки, кожен з них придбав квартиру для свого проживання та самостійно сплачував кредит , що підтверджується тим, що ОСОБА_2 придбану ним квартиру не включив у спільне майно та самостійно , а не спільно приймав на себе зобов`язання по його погашенню.

Слід зазначити, що договором купівлі-продажу, посвідченого 18 вересня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С.Л., позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 прийняли у власність у рівних частках кожний незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 9% літ. «А-1» та земельну ділянку( кадастровий № :29:026:0026), розміром 0, 0900 га, що знаходиться в АДРЕСА_8 . Грошова сума сплачувалась кожним у рівних частках. Отже, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 витрачались власні кошти на придбання нерухомості і право власності зареєстровано за кожним покупцем ( а.с. 207).

Згідно з частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Позивачем не доведено факт існування єдиного бюджету з ОСОБА_4 впродовж якого придбана нерухомість, джерело своїх доходів , місце роботи, розмір заробітної плати, та відповідно придбання за спільні кошти квартири та земельної ділянки та ним не спростовані доводи ОСОБА_4 про те, що він не працював, був безробітним та ніякої фінансової участі у виплаті кредиту на квартиру не надавав.

За приписами ч.ч.1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Враховуючи, що зазначена квартира належала ОСОБА_4 на праві власності та придбана нею за власні кошти, а також кредитні, які погашались нею самостійно, що не спростовано в судовому засіданні, при відчуженні квартири вона діяла на умовах і у спосіб, передбачений законом. Квартира не належала на праві спільної сумісної власності іншій особі , а тому не потребувалась згода на право нею розпорядитися.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції що відсутності правових підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору дарування квартири та визнання права власності на частину кв. АДРЕСА_1 , частину земельної ділянки по АДРЕСА_2 .

Щодо доводів апелянта про те, що договір дарування житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 є удаваним, оскільки він вчинений для приховання договору купівлі-продажу, що підтверджується розпискою про отримання коштів за вказане майно, апеляційний суд зазначає наступне.

12 грудня 2008 ОСОБА_4 отримала в дар від ОСОБА_6 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Я.В., житловий будинок АДРЕСА_3 .

ОСОБА_6 допитаний у суді першої інстанції, як свідок, підтвердив що він продав будинок за суму 52405 грн, але на прохання ОСОБА_2 , був оформлений договір дарування на користь ОСОБА_4 .

Так слід зазначити, що позивач не був стороною договору.

ОСОБА_6 як дарувальник, не заперечує, що нотаріусом йому роз`яснені вимоги закону щодо змісту договору дарування та він підтвердив, що договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, а безоплатна передача майна від дарувальника обдаровуваній відповідає дійсному наміру сторін. Його дружина ОСОБА_15 надала згоду на укладення саме договору дарування вказаного житлового будинку.

Положеннями статті 202 ЦК України визначено, що під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Позивачем не доведено у позові, а також під час розгляду його апеляційної скарги, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 12 грудня 2008.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Воля ОСОБА_6 на дарування житлового будинку зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування, дозвіл на укладання якого надано його дружиною.Укладаючи договір дарування сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, позивач ОСОБА_2 , не будучи стороною договору не обґрунтував удаваності договору дарування житлового будинку з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін одночаснго була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 правочином, тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та законного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваного договору удаваним та відмову похідних вимог про визнання майна спільним майном чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину будинку.

Посилання апелянта на преюдиційність рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 17 грудня 2012 року є помилковим, оскільки цим рішенням факт спільного проживання без реєстрації шлюбу сторін, не встановлювався.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v.Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук