ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/1669/23
Провадження № 2/201/1237/2023
РІШЕННЯ

іменем України

01 березня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді - Федоріщев С.С.

за участю секретаря - Максимової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини в матері, та надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з дружиною, визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, залишивши дитину на його утриманні та вихованні, про відібрання без позбавлення батьківських прав у ОСОБА_2 цієї дитини та передання її позивачу, батьку - ОСОБА_1 , а також про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері.

Вимоги обґрунтовані тим, що 10 серпня 2018 Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №433.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі народилась дитина - ОСОБА_3 , про що Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області 02.03.2019 року складено відповідний актовий запис за № 265.

Позивач зазначив, що між сторонами виникали постійні суперечки та скандали, спроби відновити сімейні стосунки не дали бажаного результату, а тому у серпні 2022р. остаточно припинені.

Позивач зазначив, що з вересня 2022р. Відповідач проживає окремо від родини в Соборному районні м. Дніпра, орендуючи квартиру. Вважає, що подальше подружнє життя з Відповідачем неможливе, буде суперечити його інтересам та дитини й просить не надавати строк на примирення.

В кінці листопада 2022р. Відповідач, що є матір`ю дитини, забрала її до себе на тиждень, проте в зазначений строк не повернула та залишала в себе, при цьому Відповідач не здійснювала за дитиною належного догляду та виховання і Відповідач попри ці труднощі принципово відмовлялась повертати дитину батьку, який має вільний час, постійний дохід, власне житло і допомого своїх батьків для належного догляду, виховання та утримання дитини.

Позивач також вказував, що він має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину за кордоном, задля підвищення рівня його світогляду, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків.

Позивач в усній формі неодноразово звертався до Відповідача з метою отримання від неї дозволу для виїзду дитини за кордон разом з батьком, проте отримував постійно відмову і Відповідач запропонувала вирішувати цей спір в судовому порядку, тому позивач звернувся до суду з цією вимогою.

Всі учасники справи про дату, час і місце слухання справи повідомлені належним чином, у судові засідання не з`явились, однак надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідач надала до суду пояснення, в якому фактично визнала обставини справи, зазначені Позивачем, пояснивши, що дійсно шлюбні стосунки між нею та чоловіком не склались, в них виникали постійні конфлікти та суперечки, а тому з вересня 2022р. вона живе окремо, при цьому домовилась з чоловіком, що дитина буде проживати з ним. Відповідач вказала, що вона дійсно згодом привезла дитину до себе і назад батьку не повернула, бо вважала, що їй буде краще жити з нею. Вона не має претензій до батька, вказує, що він турботливий, має постійний стабільний дохід, житло та вільний час для дитини.

Відповідачка звернула увагу суду, що її емоційно-нестабільний стан обумовлений війною в України шкодить дитині. Вона вимушена залишати її на тривалий час і тому приділяти їй увагу вона не взмозі. Вона переймається чи в безпеці вона, няню наняти не має можливості і вважає, що в інтересах дитини буде її перебування на утриманні та вихованні батька, оскільки він має можливість займатись нормальним вихованням та утриманням дитини, на відміну від матері.

Суд розцінює твердження Відповідача як визнання позовних вимог в цій частині.

Також, Відповідачка просила суд визначити порядок її спілкування з дитиною, однак своїм правом на пред`явлення такого позову не скористалась, тому суд вказану вимогу Відповідача не розглядав.

Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надав заяву в якій зазначив, що позовні вимоги цілком відповідають інтересам дитини, а тому мають бути задоволені.

Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши усі обставини справи, встановив наступне.

10 серпня 2018 Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області між ОСОБА_1 (Позивач) та ОСОБА_2 (Відповідач) був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №433.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі народилась дитина - ОСОБА_3 , про що Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області 02.03.2019 року складено відповідний актовий запис за № 265.

Між сторонами виникали постійні суперечки та скандали, спроби відновити сімейні стосунки не дали бажаного результату, а тому у серпні 2022р. остаточно припинені. З вересня 2022р. Відповідач проживає окремо від родини в Соборному районні м. Дніпра. В кінці листопада 2022р. Відповідач, що є матір`ю дитини, забрала її до себе на тиждень, проте в зазначений строк не повернула та залишала в себе. Відповідач не здійснює за дитиною належного догляду та виховання. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину за кордоном, задля підвищення рівня його світогляду, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків.

Позивач в усній формі звертався до Відповідача з метою отримання від неї дозволу для виїзду дитини за кордон разом з батьком, проте отримував постійно відмову і Відповідач запропонувала вирішувати цей спір в судовому порядку.

Враховуючи вказані обставини між сторонами виник спір, який вони вирішують в судовому порядку.

Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що фактичні взаємовідносини між подружжям припинені, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Майнового спору не заявлено.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберегти шлюб.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачкою. З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

З позовної заяви вбачається, що Позивач просить визначити місце проживання дитини з ним, оскільки між сторонами існувала домовленість, про місце проживання дитини з батьком, однак Відповідачем вона була порушена.

У відповідності до ч.2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна

Відповідно до положень ст.18 Конвенції ООН про права дитини, проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Згідно зі ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Згідно статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу.

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.

У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відповідно до статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки місце проживання неповнолітнього … було визначено судом саме з відповідачкою.

Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Суд зауважує, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Однак для цього батьки повинні виявити інтерес до дитини та бажання відновити родинні зв`язки з дітьми, створивши всі умови для безпечного життя дітей, забезпечивши їх достатніми умовами для їх розвитку і виховання, оскільки діти у такому віці наслідують поведінку батьків, формують цінності, що складають основу в побудові їх особистості.

Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Судом встановлено, що батьком були створені належні умови для комфортного проживання, утримання, розвитку та виховання, про що свідчить у тому числі зі сторони Органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради згода про задоволення позовних вимог та фактичне визнання Відповідачем обставин справи.

Позивач звернувся із вимогою про надання йому дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері на весняний та літній період, для покращення світогляду дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, з метою забезпечення інтересів дитини.

Згідно з ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

За умовами ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Частина 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Натомість, абзацом 13 пункту 2-3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», зазначено, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Тобто, вказані Правила передбачають, що дитина, віком до 16 років, в даному випадку малолітній син - ОСОБА_3 , може у супроводі свого батька ОСОБА_1 , без нотаріально засвідченої згоди матері, виїхати за межі України.

Суд вважає, що тимчасовий виїзд дитини за кордон надасть можливість дитині підвищити рівень світогляду, покращити стан здоров`я, а також фізично, духовно та морально розвинутися.

При цьому задоволення вимоги Позивача жодним чином не порушуватиме право матері на участь у вихованні власної дитини, оскільки має за мету перш за все захист прав дитини, а тому суд вирішив, що вимоги Позивача про надання йому дозволу на виїзд дитини за кордон у його супроводі та без погодження виїзду з матір`ю, мають бути задоволені.

Аналізуючи зібрані у цій справі докази у їх сукупності, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про необхідність розірвання шлюбу між Позивачем та Відповідачем, визначення місця проживання їх малолітньої дитини - ОСОБА_3 з батьком, залишивши дитину на його утриманні та вихованні, відібрання у матері - ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав дитини та передання її батьку - ОСОБА_1 та надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері.

Судові витрати у вигляді судового збору, згідно вимог ст. 141 ЦПК України, стягнути з Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 151, 153, 157, 164, 170 СК України, ст. ст. 4,5, 12, 13, 76, 81, 89, 130, 141, 210, 223, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання дитини в матері без позбавлення її батьківських прав та надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон - задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 10.08.2018р. Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області, актовий запис за № 433.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , залишивши дитину на його утриманні та вихованні.

Відібрати у матері ОСОБА_2 малолітню дитину - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав та передати Позивачу - батьку ОСОБА_1 , як такому, що самостійно виховує дитину.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України його дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без нотаріально засвідченої згоди та супроводу матері дитини на весняний та літній період кожного року, тобто з 01 березня до 31 серпня, до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі - 4294,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30-ти діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Федоріщев С.С.