Провадження № 22-ц/801/421/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 рокуСправа № 127/11497/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.

з участю секретаря судового засідання: Ковальчук О.А..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/11497/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни про визнання правочину недійсним,

за апеляційною скаргою представника відповідачки ОСОБА_3 - адвоката Федик Юлії Юріївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Бойко В. М., -

встановив:

У травні 2021 року ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги мотивував тим, що 14.03.2008 року позивачем була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Того ж дня, з метою отримання коштів для придбання квартири, позивач уклав з ВАТ КБ «Надра» кредитний договір №1403/2008/840-ЖК/132 від 14.03.2008, за умовами якого банк передав йому у тимчасове користування грошові кошти у сумі 18 324 дол. США. У подальшому зазначена квартира була передана позивачем в іпотеку на підставі Договору іпотеки, укладеним між позивачем та ВАТ КБ «Надра» від 14.03.2008 року. Однак, внаслідок укладення договору №14/03/2008/840-ЖК/132 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, за яким первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору прав вимоги до позичальника за кредитним договором №14/03/2008/840-ЖК/132 від 14.03.2008 року та договорами забезпечення: застави, поруки, іпотеки тощо відповідач ОСОБА_2 став правонаступником попереднього кредитора ВАТ КБ «Надра» та іпотекодержателем спірної квартири до якого перейшли права вимоги за відповідним кредитним договором та іпотеки. В свою чергу, заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2019 року поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , а саме вищевказану спірну квартиру, шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на частку даної квартири, вартістю 90 139,50 грн. Крім того, 02.09.2020 року ОСОБА_2 було передано спірну квартиру у власність ОСОБА_4 , згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. від 02.09.2020 року та зареєстрованим в реєстрі за №1950. Таким чином, позивач вважає, що укладення оспорюваного договору порушило вимоги чинного законодавства і його права, оскільки відповідно до п.п.1, п.1 ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави. Крім того, відповідачем ОСОБА_2 , порушено ст.38 ЗУ «Про іпотеку», оскільки не було надіслано позивачу звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Також позивач зазначив, що 14.11.2019 року державним виконавцем Замостянського відділу ДВС м. Вінниці Шарапанівським Р.П. було накладено арешт на усе майно позивача, у тому числі і на спірну квартиру. Таким чином, посвідчивши нотаріусом у 02.09.2020 році оспорюваний Договір купівлі-продажу, за яким було переоформлено право власності на спірну квартиру на нового власника, за наявності накладеного арешту на дану квартиру, було порушено вимоги ЗУ «Про нотаріат та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки нотаріус мав би відмовити у вчиненні нотаріальної дії та державній реєстрації прав на спірну квартиру за наявності накладеного арешту на неї. За даних обставин позивач просив суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою Оксаною Миколаївною 02.09.2020 року і зареєстровано в реєстрі №1950. Крім того, позивач подав до суду заяву про забезпечення позову та просив звільнити його від сплати судового збору..

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2022 року позов задоволено. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою Оксаною Миколаївною 02.09.2020 року і зареєстровано в реєстрі №1950. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок..

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Федик Юлія Юріївна просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалено з недотриманням норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Представник відповідача надіслав відзив на апеляційну скаргу, де просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи відзив на апеляційні скарги не надіслали.

Представник відповідача - адвокат Федик Ю.Ю. апеляційну скаргу підтримала, просила суд її задовольнити у повному обсязі, на підставі мотивів викладених в апеляційній скарзі.

Представник позивача адвокат Мазур О.О. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Бєлая О.М. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної скарги переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

По справі встановлено, що 14.03.2008 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (продавці), передали у власність, а ОСОБА_1 (покупець) прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 . За домовленістю сторін продаж вчинено за 126 224,00 грн., з яких 35 324,00 продавці отримали від покупця до підписання договору, а решту 90 900,00 грн. покупець зобов`язувався передати продавцям протягом 1 банківського дня. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. 14.03.2008 року та зареєстровано в реєстрі за №795 (т.1, а.с.16). Даний правочин підтверджується відомостями з ДРП (т.1, а.с.17).

Згідно Реєстраційного посвідчення ВОББТІ посвідчило, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності, відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого Миронюк Н.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу від 14.03.2008 року (т.1, а.с.18).

Крім того, 14.03.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №14/03/2008/840-ЖК/132, відповідно до умов якого, ВАТ КБ «Надра», банк, надав ОСОБА_1 , позичальнику, у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти у сумі 18 324,00 дол. США в порядку і на умовах визначених цим Договором та програмою «Перше житло» (т.1, а.с.19-21).

Також, 14.03.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки, відповідно до умов якого поручитель, ОСОБА_3 , поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, що витікають з Кредитного договору №14/03/2008/840-ЖК/132 від 14.03.2008 року (т.1, а.с. 22).

Як вбачається з Договору іпотеки від 14.03.2008 року, ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 уклали даний договір, відповідно до якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язання, що випливає з кредитного договору, цим передав у іпотеку, а іпотекодержатель прийняв у іпотеку предмет іпотеки. Предметом іпотеки є: квартира АДРЕСА_2 (т.1, а.с.23-24).

У свою чергу, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2019 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ КБ «Надра» про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя квартиру АДРЕСА_2 , шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на частку даної квартири, вартістю 90 139,50 грн. Рішення суду набрало законної сили (т.1, а.с.29-32).

Під час судового розгляду встановлено, а сторонами не оспорювалося, що в результаті укладення ряду договорів, право вимоги за кредитним та іпотечним договором укладеним між ВАТ КБ «Надра» та позивачем перейшло до відповідача ОСОБА_2 .

Разом з тим, з вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 від 15.05.2020 року, вбачається, що 24.09.2019 року ОСОБА_2 було укладено договір №14/03/2008/840-ЖК/132 про відступлення права вимоги ПАТ КБ «Надра» за кредитним договором №№14/03/2008/840-ЖК/132 від 14.03.2008 року. У зв`язку з чим, до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за іпотечним договором від 14.03.2008 року. Станом на 13.01.2020 року заборгованість по кредитному договору складає : тіло 365 705,35 грн., проценти 196 101,52 грн. Станом на 21.04.2020 року заборгованість ОСОБА_1 складає 561 806,87 грн., та ОСОБА_2 вимагав виконати зобов`язання. У випадку несплати заборгованості, після спливу 30-ти денного терміну з дня отримання даного повідомлення, ОСОБА_2 має намір продати від свого імені спірну квартиру. Доказів отримання вимоги ОСОБА_1 суду не надано. (т.1, а.с.88).

Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 02.09.2020 року, ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) уклали даний договір, відповідно до якого продавець передав квартиру АДРЕСА_2 , у власність покупцеві, а покупець прийняв вказану квартиру і сплатив за неї вказану суму, визначену в договорі. Продаж квартири вчинено за 411 124,00 грн. (т.1, а.с.25-26).

Таким чином, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником квартири АДРЕСА_2 на праві приватної власності є ОСОБА_3 (т.1, а.с.27).

Відповідно до Акту №1025 від 29.10.2020 року, ОСОБА_1 , на момент обстеження за адресою: АДРЕСА_1 фактично проживав без реєстрації (т.1, а.с.33).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів вбачається, що 14.11.2019 року на нерухоме майно ОСОБА_1 накладено арешт, підстава: постанова про арешт майна боржника (т.1, а.с.28).

Відповідно до Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог ООП ВМР про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення без надання іншого житлового приміщення - задоволено. Припинено ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням АДРЕСА_2 . Виселено ОСОБА_1 з житлового приміщення АДРЕСА_2 (т.1, а.с.90-94).

Відповідно до Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , треті особи без самостійних вимог - ВК ВМР, ООП про встановлення порядку користування житлом задоволено. Встановлено порядок користування житловим приміщенням АДРЕСА_3 та виділено в користування: ОСОБА_1 та ОСОБА_7 житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_5 (т.1, а.с.77-82).

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п.7.4 ст.7 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку».

Згідно частин 1, 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання.

Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Частиною 4 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Пунктом 40 Порядку №1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком.

Відповідно до пункту 57 Порядку №1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку №1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При ухвалені рішення суд першої інстанції правильно звернув увагу на той факт, що суду не надано доказів отримання позивачем даної вимоги.

За вказаних обставин суду не доведено факту надіслання ОСОБА_2 позивачу письмових вимог про усунення порушень за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання таких вимог.

Разом з тим, суд першої інстанції врахував, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року (далі - Закон № 1304-VII), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (п.1 Закону).

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Вказаний Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Пунктом 4 Закону №1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Відповідач в судовому засіданні стверджував, що у позивача є інше майно, а саме квартира АДРЕСА_6 .

Однак, судом першої інстанції було встановлено, що дана квартира не є приватною власністю позивача, а за рішенням суду ОСОБА_1 встановлено право користування даною квартирою. Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.05.2021 року за ОСОБА_1 відсутнє зареєстроване будь-яке нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_3 належних доказів того, що позивач має у власності інше майно не надала.

Крім того, на час вчинення правочину 02.09.2020 року позивач проживав у спірній квартирі, що підтверджується Актом.

У вказаній справі, майно, що є предметом іпотеки, вибуло з власності іпотекодавця без його згоди, як власника. Крім того площа квартир не перевищує 140 кв.м.

Отже, на спірну квартиру, яка не перевищує 140 кв.м., використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII.

Тому, доводи відповідачки ОСОБА_3 про те, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на предмет іпотеки, є безпідставними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) підтвердила заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Тож дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення.

Із іпотечного та кредитного договору вбачається, що кредит є споживчим, видавався в іноземній валюті - доларах США, а предмет іпотеки складає загальну площу 23 кв.м., житлову площу 17,2 кв.м., квартира придбана частково за рахунок кредиту.

Згідно даних Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, окрім іпотечного майна - квартири будь-якого нерухомого майна за позивачем, іншого нерухомого майна не зареєстровано.

Таким чином, на позивача розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII. а тому перехід права власності на квартиру можливий лише після припинення дії зазначеного мораторію.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні 14.11.2019 року державним виконавцем Замостянського відділу ДВС м. Вінниця Шарапанівським Р.П. прийнято рішення та внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ,індексний номер: 49672126 про накладення арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 . Тобто даним рішенням було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , включаючи спірну квартиру, яка була придбана у 2008 році та належала йому на праві приватної власності. Як вказав представник позивача арешт є чинним на даний час.

Вимогами ст.55 ЗУ «про нотаріат» встановлено, що при посвідченні договорів про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, транспортних засобів перевіряється відсутність будь-якої заборони відчуження або арешту майна.

Положеннями п.п.5,6 ч.1 ст.24 ЗУ «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що зокрема підставами для відмови в державній реєстрації прав являється: наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями та наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.2 зазначеної норми, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Враховуючи вищевикладене, приватний нотаріус посвідчивши оспорюваний договір від 02.09.2020 року, за яким було переоформлено право власності на спірну квартиру на нового власника, за наявності накладеного арешту на нерухоме майно позивача, порушив вимоги ЗУ «Про нотаріат», оскільки мав би відмовити у вчиненні такої дії.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права під час розгляду справи є безпідставними та фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критеріям обґрунтованості судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргупредставника відповідачки ОСОБА_3 - адвоката Федик Юлії Юріївни -залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська