Справа № 309/36/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 08 лютого 2022 року (у складі судді Сідей Я.Я.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Драгівської сільської ради, тертя особа Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про встановлення земельного сервітуту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у січні 2021 р.

Просила встановити їй безстроковий, безоплатний сервітут із правом проходу, проїзду транспортними засобами по наявному шляху на земельній ділянці, яка є частиною земельної ділянки в АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_2 . Стягнути з відповідача судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог указала, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_2 . Згідно з актом обстеження дворогосподарства та земельної ділянки, складеного депутатами Драгівської сільської ради встановлено, що ні проходу, ні під`їзду до будинку позивача немає. Прохід здійснюється через дворогосподарство по АДРЕСА_1 , а можливості під`їзду транспорту взагалі немає, що унеможливлює підвезення дров чи іншого вантажу до будинку позивача. На сьогоднішній день це дворогосподарство належить відповідачу ОСОБА_2 і вона повністю загородила наявну дорогу до дворогосподарства позивача.

Рішенням Хустського районного суду від 08 лютого 2022 р. у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції проігноровано право позивача на вільне користування своїм майном і відмова у встановленні сервітуту порушує її права на вільний доступ до свого будинку та в разі потреби доступ до нього машин екстреної допомоги.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу не подано.

У судове засідання учасники справи не з`явилися. ОСОБА_1 була повідомлена в порядку ч.3 ст. 240 ЦПК України (а.с.175) та подала заяву про розгляд справи без її участі (а.с.176), решта учасників справи були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом надсилання SMS повідомлень і електронних листів (а.с.178-181), відтак розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із того, що доказів вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту задля можливості користування частиною земельної ділянки відповідача позивачем надано не було. У цій категорії справ досудовий порядок врегулювання спору є обов`язковим і в разі його нездійснення позивачами їх позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому суд установив, що позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_2 .

Із листа Драгівської сільської ради Хустського району № 163 від 18.01.2021 р. убачається, що згідно з по-господарськими книгами ОСОБА_1 має у користуванні житловий будинок і земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,24 га. За будинком по АДРЕСА_1 , власником якого був ОСОБА_3 син ОСОБА_1 , закріплена земельна ділянка розміром 0,25 га.

Актом, складеним депутатами Драгівської сільської ради обстеження дворогосподарства та земельної ділянки ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_2 , від 22.09.2020 р. установлено, що за будинком закріплена земельна ділянка площею 0,24 га. Під`їзду до житлового будинку ОСОБА_1 немає. Вхід до будинку проходив через дворогосподарство по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка за цією адресою знаходиться у приватній власності. Виділити земельну ділянку до будинку ОСОБА_1 можливо лише за згодою та домовленістю із сусідами, суміжними користувачами земельних ділянок.

Відповідачу ОСОБА_2 належить земельна ділянка на праві приватної власності в АДРЕСА_1 , площею 0,1683 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :01:001:0027 (а.с.34). Позивач указує, що належна їй земельна ділянка розташована на межі із належною на праві власності земельною ділянкою відповідача, що в свою чергу вказує на неможливість обслуговування такої належним чином і свідчить, на думку позивача, про необхідність встановлення земельного сервітуту.

Частиною четвертою статті 98 ЗК України визначено, що земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно з пунктами а), б), з) статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; інші земельні сервітути.

Відповідно до частин першої та другої статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦК України та частиною першою статті 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За змістом частини третьої статті 402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно зі статтею 98 ЗК України та статтею 403 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку, він може бути як платним, так і безоплатним.

Довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції проігноровано право позивача на вільне користування своїм майном і відмова у встановленні сервітуту порушує її права на вільний доступ до свого будинку та в разі потреби доступ до нього машин екстреної допомоги, спростовується наступним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 листопада 2018 року у справі № 920/1121/17 зроблено висновок, що «чинним законодавством визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, у тому числі, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою. У разі недосягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку. Проте доказів вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту на право проходу позивачем не надано.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц (провадження № 61-7233св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 653/2704/16-ц (провадження № 61-22333св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 1512/3008/2012 (провадження № 61-13804св18) зроблено висновок, що «земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18 зроблено висновок, що «умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду».

Позивач не довела, що вона ініціювала встановлення сервітуту перед відповідачем, зокрема, зверталася до відповідача із пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту. За таких обставин, підстави для встановлення сервітуту відсутні й суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Із цих же підстав не береться до уваги пояснення Драгівської сільської ради Хустського районну від 23.11.2022 р., у якому відповідач цитує норми ст. 402 ЦК України та просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішенням, яким позов ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту задовольнити.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на залишити без задоволення. 2.Рішення Хустського районного суду від 08 лютого 2022 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 01 березня 2023 р.

Судді: