22.02.2023 Справа № 756/8808/22
Унікальний номер судової справи 756/8808/22
Номер провадження 2/756/1233/23
РІШЕННЯ

Іменем України

16 лютого 2023 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Луценка О.М.,

за участю секретаря судового засідання Гриненко Л.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Пруської Т.А. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 728 038,00 грн.

Вимоги позову обґрунтовує наступним. З 25.04.2016 позивач працював на посаді виконуючого обов`язки уповноваженого з антикорупційної діяльності ДПЗД «Укрінтеренерго» з подальшим призначенням 16.05.2016 уповноваженим з антикорупційної діяльності ДПЗД «Укрінтеренерго» та був звільнений з 06.11.2021 із займаної посади відповідно до наказу №56-к/тр від 02.11.2021 за власним бажанням.

На день звільнення позивача йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 222 386,12 грн. Відповідач 12.09.2022 сплатив у повному обсязі заборгованість по заробітній платі. Позивач вказує, що останніми повністю відпрацьованими місяцями є вересень та жовтень 2021 року. Середньоденна заробітна плата позивача становить 2 326,00 грн. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку позивача з 04.11.2021 по 12.09.2022 становить 728 038,00 грн (2 326,00 грн * 313 днів).

Враховуючи викладене, позивач стверджує, що наявні всі підстави, передбачені ст.ст. 116, 117 КЗпП України, для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 13.10.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

01.12.2022 на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача Пруської Т.А . Просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на таке. Позивач ОСОБА_3 звільнився з роботи, коли вже були скрутні часи та існувала заборгованість з невиплати заробітної плати працівникам, адже підприємство знаходиться в стані дефолту та на всі банківські рахунки накладено арешти органами ДВС. Заборгованість з виплати заробітної плати існує на підприємстві вже тривалий час. Позивач звільнився з роботи з 03.11.2021 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні ОСОБА_3 була нарахована компенсація за 20 календарних днів невикористаної відпустки. Також нарахована до виплати вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку (ст. 44 КЗпП України). ОСОБА_3 всього виплачено 232 165,78 грн. Отже, на день подання позову з позивачем підприємство розрахувалось у повному обсязі з врахуванням компенсації за несвоєчасну виплату, що були нараховані (липень, серпень 2022 року) в сумі 8 762,58 грн. За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Відповідач звертає увагу суду, що невчасний розрахунок при звільненні позивача проведено не з вини відповідача, а через обставини, які не залежать від відповідача та на які він вплинути не може. Також, позивач був обізнаний про скрутний стан відповідача на момент звільнення і про затримку проведення розрахунків із заробітної плати.

05.12.2022 на адресу суду від представника позивача - адвоката Дяченка А.М. надійшла відповідь на відзив, де вказує, що відповідач є державним комерційним підприємством та здійснює господарську діяльність з метою отримання прибутку. З наданих відповідачем доказів неможливо оцінити фінансовий стан підприємства. Лише 12.09.2022 підприємство провело розрахунок з позивачем у повному обсязі. Надані докази відповідачем на підтвердження відсутності своєї вини підтверджують лише факт ризиків від здійснення господарської діяльності. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідач у відзиві на позов звертає увагу суду, о має бути доведена вина підприємства і намагається надати документи, які датовані листопадом 2021 року. Одночасно, відповідач вказує, що працівник має діяти добросовісно та не допускати дій, що порушують права інших осіб, проте, відповідач не спростовує факту порушення державних гарантій, установлених законодавством відносно позивача, а лише підтверджує, що вчиняв триваюче правопорушення в частині несвоєчасного розрахунку при звільненні. Позивач стверджує, що ним доведена вина відповідача у невиплаті належних звільненому працівнику сум у відповідні строки.

Окрім того, представник позивача вказує, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного суду України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 і зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такі правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Водночас, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах,

19.01.2023 від представника відповідача Пруської Т.А. на адресу суду надійшли пояснення, де, серед іншого, вказує, що неплатоспроможність відповідача виникла не з вини відповідача, не є наслідком господарської діяльності підприємства, власного комерційного розрахунку та ризику, а виникла внаслідок об`єктивних та незалежних від ДПЗД «Укрінтеренерго» обставин. Відсутність коштів на поточному рахунку постачальника унеможливлює виплату заробітної плати працівникам, які працюють на підприємстві, і в результат чого виникла значна заборгованість перед працівниками відповідача. Як наслідок відповідач не мав можливості провести вчасний розрахунок при звільненні позивача. Окрім того, представник відповідача зазначає про те, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до несправедливих наслідків.

Ухвалою суду від 23.01.2023 було задоволено клопотання сторони позивача і здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.01.2023, яка відображена у протоколі судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та перейти до розгляду справи по суті.

Так, 13.02.2023 від представника відповідача Пруської Т.А. на адресу суду надійшли додаткові пояснення. В обгрунтування вимог про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 представник позивача вказує, що через систематичне порушення платіжної дисципліни споживачами постачальника «останньої надії» ДПЗД «Укрінтеренерго» втратило платоспроможність та знаходиться на межі банкрутства. Враховуючи набуття підприємством статусу «Дефолтний» з 05.08.2019 всі кошти, які надходять від споживачів постачальника «останньої надії» спрямовуються оператору системи передач в погашення заборгованості за куплений електропостачальником небаланс електричної енергії. У додаткових поясненнях представник відповідача втретє наголошує, що невчасний розрахунок при звільненні позивача проведено не з вини відповідача, а через обставини, які не залежать від відповідача та на які він вплинути не може. Також, звертають увагу суду про обізнаність позивача на момент звільнення про скрутний фінансовий стан позивача і про затримку в проведенні розрахунків із заробітної плати. Але попри складні умови відповідач все ж таки провів розрахунок заборгованості по заробітній платі перед позивачем включаючи три середньомісячні заробітки та виплатив компенсацію за затримку розрахунку.

Під час розгляду справи по суті представник позивача ОСОБА_1 вимоги позову підтримав, просив задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача Пруська Т.А. позовні вимоги не визнала, заперечувала щодо їх задоволення.

Згідно зі ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до наказу ДП ЗД «Укрінтеренерго» від 02.11.2021 №56-к/тр ОСОБА_3 , уповноваженого з антикорупційної діяльності, звільнено з роботи з 03.11.2021 за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 Кодексу Законів про працю України (а.с. 51).

Як убачається зі вказаного наказу вирішено виплатити ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку: щорічну за період роботи з 25.04.2020 - 24.04.2021 - 2 календарних дні; щорічну за період роботи з 25.04.2021 - 03.11.2021 - 15 календарних днів; додаткову відпустку згідно п. 3.3 колективного договору за ненормований робочий день (2021 рік) - 3 календарні дні; а також, вирішено виплатити ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку (ст. 44 КЗпП України).

Відповідно до розрахункового листа за листопад 2021, сформованого ДПЗД «Укрінтеренерго» щодо ОСОБА_3 , уповноваженого з антикорупційної діяльності, заборгованість за підприємством на кінець місяця складає 222 386,12 грн (а.с. 17).

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Сторони визнали, що остаточний розрахунок відповідача з позивачем з виплати заборгованості нарахованої, але невиплаченої заробітної плати було здійснено 12.09.2022.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За приписами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 за №100, що також відповідає п.21 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 за №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Пунктом 8 Розділу ІV Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Відповідно до розрахункового листка за вересень 2021 року, сформованого ДПЗД «Укрінтеренерго» щодо ОСОБА_3 , уповноваженого з антикорупційної діяльності, заробітна плата за вересень 2021 року (21 робочий день) склала 32 497,97 грн (а.с. 16).

Відповідно до розрахункового листка за жовтень 2021 року, сформованого ДПЗД «Укрінтеренерго» щодо ОСОБА_3 , уповноваженого з антикорупційної діяльності, заробітна плата за жовтень 2021 року (15 робочих днів) склала 46 586,34 грн (а.с. 17).

Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 складає 2 326,00 грн:

79 084,31 грн (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні) поділити на 34 (число відпрацьованих робочих днів (годин).

Суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку виконаний позивачем правильно та з дотриманням вимог Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а також не оспорювався відповідачем в частині визначення суми заборгованості.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України у справах №6-259цс17 від 13.03.2017, №6-144ц13 від 29.01.2014, пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Відповідач заперечуючи щодо позовних вимог ОСОБА_3 посилався на відсутність вини ДПЗД «Укрінтеренерго» щодо вчасного розрахунку при звільненні через коштів на рахунках підприємства та на неспіврозмірність розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розміру заборгованості по заробітній платі.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки "класичне" право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Із системного аналізу як міжнародних нормативних актів, Конституції України, законів України, норм КЗпП України можна зробити висновок, що на виконання своїх зобов`язань у соціальній сфері Україна урегулювала питання виплати заробітної плати, а також передбачила гарантії того, що її своєчасна і у повному обсязі виплата є реальною, оскільки гарантована негативними для власника наслідками фінансового характеру у разі порушення вказаних імперативних норм. І стаття 117 КЗпП України передбачає не санкції у розумінні ЦК України за невиконання фінансового зобов`язання, а саме гарантії дотримання роботодавцем прав найманого працівника на своєчасне та у повному обсязі отримання заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц дійшла наступних висновків, зокрема, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на викладене , суд враховує, що розмір заборгованості розрахунку при звільненні ОСОБА_3 складав 222 386,12 грн, період затримки розрахунку при звільненні становить з 04 листопада 2021 року по 12 вересня 2022 року, що є тривалим періодом. Окрім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є інвалідом 2 групи довічно.

За таких обставин, враховуючи викладене вище, суд не вбачає підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, з урахуванням визначеного розміру середньоденної заробітної плати (2 326,00 грн) та кількістю прострочених робочих днів їх виплати (313 днів), розмір компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.11.2021 по 12.09.2022 становить 728 038,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Питання щодо стягнення судових витрат пов`язаних зі сплатою судового збору суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 206, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська 85; ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська 85; ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 728 038,00 грн.

Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 85; ) на користь держави судовий збір у розмірі 7 280,38 грн.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного рішення - 22.02.2023.

Суддя О.М. Луценко