Номер провадження: 22-ц/813/1559/23
Справа № 522/5434/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Юридичний департамент Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора та знесення самочинного будівництва,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи: Юридичний департамент Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора та знесення самочинного будівництва.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01 серпня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу № 728 ОСОБА_1 (далі - Відповідач) набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що здійснено відповідний запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В подальшому здійснено самочинне будівництво прибудови та відповідно до рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяни Іванівни від 17.12.2019 року індексний номер рішення: 50255513 змінено об`єкт нерухомості з житлової квартири на нежитлове приміщення під № 1 та загальну площу 71,6 кв.м. збільшено до 85,2 кв.м.

Одеська міська рада вважає, що наявність такої реєстрації на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , порушує права та законні інтереси територіальної громади м. Одеси як власника земельної ділянки, на якій розташована відповідна незаконна прибудова, оскільки перешкоджає здійсненню повноважень щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою та створює умови для її незаконного використання відповідачами.

Згідно з інформацією департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 04.03.2020 року № 01-18/221 за результатами візуального огляду земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , з оформленням відповідного акту огляду земельної ділянки, встановлено, що з фасадної частини вказаного будинку до квартири АДРЕСА_4 за рахунок земель загального користування прибудовано будівлю орієнтовною площею 15 кв.м., яка використовується під магазин.

В ході проведення перевірки управлінням державного архітектурно- будівельного контролю Одеської міської ради (лист від 12.11.2019р. №01-18/6074/в) було встановлено, що відповідачем виконуються будівельно-монтажні роботи шляхом прибудови додаткових приміщень до квартири АДРЕСА_1 .

Також управління архітектури та містобудування Одеської міської ради (лист від 26.02.2020р. №01-11/978) повідомило, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за вищевказаною адресою відсутні, а відтак управлінням не видавались.

Позивач вказує, що в цілому інформація, вказана замовником в Деклараціях, є недостовірною, що, в свою чергу, підтверджує те, що реєстрація таких Декларацій як документів, які засвідчують готовність об`єкта до експлуатації, має фіктивний, удаваний характер, та має за мету створити формальні документальні передумови для незаконного оформлення речового права на відповідний об`єкт (прибудову) як на об`єкт нерухомого майна, що і відбулось у дійсності.

Виходячи з вищевикладеного позивач просив суд:

1) Скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 10.12.2019 року № ОД64 «Про готовність до експлуатації об`єкта», що зареєстрована управлінням державного архітектурно-будівельною контролю Одеської міської ради.

2) Скасувати рішення про реєстрацію змін розділу від 17.12.2019 року № 50255513 державного реєстратора, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності на об`єкт самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .;

3) Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкту самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року позовну заяву Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Юридичний департамент Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора та знесення самочинного будівництва задоволено. Скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 10.12.2019р. №ОД64 «Про готовність до експлуатації об`єкта», що зареєстрована управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради. Скасовано рішення про реєстрацію змін розділу від 17.12.2019р. №50255513 державного реєстратора, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності на об`єкт самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкту самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнено з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6306,00 грн. на користь Одеської міської ради.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про задоволення позову. Суд першої інстанції не звернув увагу на доводи відповідача для застосування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12.06.2019р. у справі №916/1986/18.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 08 лютого 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 лютого 2023 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 01.08.2019 року на підставі договору купівлі-продажу № 728 ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_5 , про що здійснено відповідний запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяни Іванівни від 17.12.2019 року індексний номер рішення: 50255513 змінено об`єкт нерухомості з житлової квартири на нежитлове приміщення під № 1 та загальну площу 71,6 кв. м. збільшено до 85,2 кв. м.

Виходячи із інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішення державного реєстратора від 17.12.2019 року № 50255513 прийнято на підставі наступних документів:

висновку від 18.04.2018 року № 2723/11-19, виданого ТОВ «НОВЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ»,

технічного паспорту від 29.11.2019 року № б/н, виданого ТОВ «НОВЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ»,

декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 10.12.2019 року № ОД64, виданої управлінням державного архітектурно- будівельного контролю Одеської міської ради.

Таким чином, суд першої інстанції вмотивовано встановив, що на даний час відповідачу належить на праві власності приміщення № 1 за вищевказаною адресою загальною площею 85,2 кв.м.

Управлінням державного архітектурно-будівельною контролю Одеської міської ради зареєстровано декларацію про готовність об`єкту до експлуатації від 10.12.2019 року за № ОД 64, відповідно до п. 1 якої проведено реконструкцію без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані.

Згідно з інформацією департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 04.03.2020 року № 01-18/221 за результатами візуального огляду земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , з оформленням відповідного акту огляду земельної ділянки, встановлено, що з фасадної частини вказаного багатоквартирного будинку до квартири АДРЕСА_4 за рахунок земель загального користування прибудовано будівлю орієнтовною площею 15 кв. м., яка використовується під магазин.

Надана інформація підтверджується тим, що як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно загальна площа квартири АДРЕСА_4 після проведення реконструкції не відповідає попередній площі квартири, яка набута Відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.2019року № 728. Так площа квартири АДРЕСА_4 до проведення реконструкції становила 71,6 кв. м. (загальна площа, у тому числі житлова площа 52,5 кв.м.). Однак, після проведення реконструкції загальна площа квартири АДРЕСА_4 збільшилась у характеристиках на 13,6 кв. м. та становить 85,2 кв. м.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що збільшення площі цієї квартири утворилась внаслідок реконструкції квартири зі зміною геометричних розмірів у плані квартири АДРЕСА_6 за рахунок добудови квартири на першому поверсі на земельній ділянці прибудинкової території.

В ході проведення перевірки управлінням державного архітектурно- будівельного контролю Одеської міської ради (лист від 12.11.2019р. №01-18/6074/в) було встановлено, що відповідачем виконуються будівельно-монтажні роботи шляхом прибудови додаткових приміщень до квартири АДРЕСА_1 .

Також управління архітектури та містобудування Одеської міської ради (лист від 26.02.2020 року № 01-11/978) повідомило, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за вищевказаною адресою відсутні, а відтак управлінням не видавались.

Суд першої інстанції правильно вбачав, що в декларації про готовність до експлуатації в п. 13 Інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою вказано, що інформація та ін.. без зміни розмірів не зазначається.

Однак відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011р. №466 відомості щодо земельної ділянки не зазначаються у разі реконструкції, реставрації або капітального ремонту об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані, а також реконструкції або капітального ремонту автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення.

Відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Згідно з п. 3.21 Розділу З ДБН А.2.2-3: 2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» реконструкція - це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності).

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами, стандартами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Форма повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, порядок його подання, форма повідомлення про зміну даних у поданому повідомленні визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, у разі проведення нового будівництва або реконструкції об`єкта будівництва, що передбачає зміну геометричних розмірів фундаментів . у плані, замовник будівництва зобов`язаний підтвердити своє право на проведення будівельних робіт документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт нерухомості, та відповідно, вказати інформацію про такий документ у декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Однак, як вказує позивач та не спростовує відповідач, Одеська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі у власність або користування земельної ділянки для реконструкції зі зміною геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, суд першої інстанції правильно визнав, що в порушення вимог законодавства саме на підставі спірної Декларації про готовність об`єкту до експлуатації з будівництвом прибудови відповідач фактично здійснив первісне введення прибудови до експлуатації.

Відповідно до абз. 8 п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461, у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю наведених у зареєстрованій декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без затвердженого в установленому порядку проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю.

Абзацами 9, 10 п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461, передбачено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного розпорядчого акта. Запис про реєстрацію декларації з реєстру виключається Держархбудінспекцією не пізніше наступного робочого дня, з дня повідомлення органом державного архітектурно- будівельного контролю про таке скасування.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю також скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили.

Суд першої інстанції правильно прийняв позицію Одеської міської ради та не брав до уваги посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 12.06.2019 року №916/1986/18 відповідно якої декларація про готовність об`єкта до експлуатації вичерпує свою дію фактом виконання, у зв`язку із чим оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Тому як Верховний Суд сформував нову практику, яку суд першої інстанції правильно вбачав за необхідне врахувати, а саме позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23.06.2020р. у справі №680/214/16-ц, згідно з якою Велика Палата Верховного Суду виходить з можливості вирішення в судовому порядку вимоги про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації для відновлення становища власника у спірних правовідносинах. При цьому, Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновки про те, що будівництво об`єкта на земельній ділянці, яка не була для цього відведена, без належних дозволів на будівництво та без належно затвердженого проекту, у межах території, на якій заборонене будівництво, повинно мати наслідком скасування реєстрації декларації судом.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020р. у справі №916/2791/13 наголошує, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 19.05.2020р. у справі №909/526/18, від 01.07.2020р. №755/3782/17, від 08.07.2020р. у справі №922/1349/18, від 15.07.2020р. у справі №915/476/19.

Щодо скасування рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяни Іванівни від 17.12.2019 року за індексним номером: 50255513 суд першої інстанції правильно зазначив наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із положеннями ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Згідно із ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, який набрав чинності 01.01.2016 року та діяв на момент вчинення спірної державної реєстрації речового права (далі - Порядок). Цей Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до п. 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

Згідно із п. 18 Порядку за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що об`єкт нерухомого майна змінено з житлового приміщення на нежитлове приміщення, при цьому площу змінено з 71,6 кв. м. на 85,2 кв. м., однак не вбачається за якою саме процедурою державним реєстратором проведено державну реєстрацію речового права на спірне майно, та який перелік документів державний реєстратор визначив за необхідне дослідити для державної реєстрації у відповідності до обраної ним процедури.

Вищевикладені обставини та приписи норм законодавства виключають підстави для державної реєстрації речових прав на спірний об`єкт нерухомості, що виступає самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора.

Таким чином, державним реєстратором від імені держави підтверджено виникнення у відповідача права власності на нежитлове приміщення загальною площею 85,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, який є самочинно збудованим об`єктом на землях комунальної власності, однак встановлено, що зазначене майно розташоване на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, то офіційне підтвердження державним реєстратором права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, яка не відводилась у встановленому порядку для розміщення такого об`єкта, прямо порушує права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

За положеннями частини першої статті 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. (Постанова ВСУ від 07.04.2020р. по справі №916/2791/13).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295. Згідно з цими нормами реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146 чинних, на час винесення оскаржуваних рішень).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомості. (Постанова ВСУ від 21.02.2018р. по справі №752/8153/14-ц).

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про правомірність та доведеність вимоги про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту як правовстановлюючого документу, вимога про скасування рішення реєстратора є похідною.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції правильно вважав обґрунтованими вимоги позивача та скасовував рішення про реєстрацію змін розділу від 17.12.2019р. №50255513 державного реєстратора, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності на об`єкт самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідає вимогам ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Щодо вимог позивача про знесення зазначеного об`єкта як самочинно збудованого суд першої інстанції вмотивовано зазначив, що згідно з ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Приписами частини 7 зазначеної статті визначено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У п. 4 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-13Оце від 04.12.2013р. у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Таким чином, спірна споруда є самочинно збудованою, розташована на землях територіальної громади м. Одеси, та є перешкодою для реалізації територіальною громадою м. Одеси своїх повноважень як власника відповідної земельної ділянки, а тому даний об`єкт (прибудова) до приміщення АДРЕСА_1 , підлягає знесенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Судом першої інстанції обґрунтовано не застосовано правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.06.2019р. у справі №916/1986/18, оскільки існує більш актуальна правова позиція, яка релевантна до виниклих спірних правовідносин та на яку суд першої інстанції посилається у своєму рішенні.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк