Ухвала

Іменем України

28 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 2-1390/11

провадження № 61-1832ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єренко Дмитро Віталійович, на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24 травня

2011 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 січня

2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , про визнання права власності

в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається із 5/9 частин житлового будинку

АДРЕСА_1 . Крім позивача, спадкоємцями ОСОБА_5

на зазначену спадщину є його дочка ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_6 .

На час відкриття спадщини разом з батьком проживали та були зареєстровані за однією адресою ОСОБА_7 та ОСОБА_1

ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 не проживали і не були зареєстровані за місцем проживання спадкодавця, але прийняли спадщину шляхом фактичного вступу у володіння майном, що підтверджується наявністю у них ощадних книжок батька.

Частка кожного спадкоємця ОСОБА_5 склала по 5/36 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_6 , до складу спадщини після смерті якої ввійшла частка у спадщині, що залишилась після смерті ОСОБА_5 , яку вона прийняла, але не встигла оформити спадкових прав на неї, а саме: 5/36 частин житлового будинку

АДРЕСА_1 . Крім позивача, спадкоємцями ОСОБА_6 на зазначену спадщину є її дочка ОСОБА_1

та син ОСОБА_3 .

Частка кожного спадкоємця ОСОБА_6 склала

по 5/108 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

У встановлений статтею 549 ЦК Української РСР шестимісячний строк, позивач та відповідач ОСОБА_3 звернулися до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори із письмовою заявою про прийняття спадщини. На час відкриття спадщини ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована разом з ОСОБА_6 .

Оскільки правовстановлюючі документи на будинок та технічний паспорт знаходяться у відповідачки ОСОБА_1 , яка відмовляється йому їх надати, отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріальній конторі він не може.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 5/36 частин житлового будинку АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та на 5/108 частин житлового будинку АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , яка була спадкоємицею ОСОБА_5 , але не встигла оформити спадкових прав неї,

а разом - на 5/27 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя заочним рішенням

від 24 травня 2011 року позов ОСОБА_2 задовольнив.

Визнав за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на 5/36 частин житлового будинку АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та

на 5/108 частин житлового будинку АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , яка була спадкоємицею ОСОБА_5 , але не встигла оформити спадкових прав на неї, а разом - на 5/27 частин житлового будинку

АДРЕСА_1 .

Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, у листопаді

2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя

від 24 травня 2011 року.

Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя своєю ухвалою

від 07 листопада 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24 травня 2011 року залишив без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_8 оскаржила його в апеляційному порядку.

Запорізький апеляційний суд своєю постановою від 18 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя

від 24 травня 2011 року залишив без мін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт отримання ним у володіння ощадних книжок спадкодавця, що, відповідно до положень статті 549 ЦК Української РСР, свідчить про фактичне прийняття ним спадщини за померлим

ОСОБА_5 .

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2023 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єренко Д. В., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову

у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається

із 5/9 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцеві на підставі рішення народного суду Орджонікідзевського району міста Запоріжжя від 08 червня 1966 року та ухвали народного суду Орджонікідзевського району міста Запоріжжя

від 23 вересня 1966 року.

Факт відкриття спадщини підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану міського виконавчого комітету міста Запоріжжя 23 січня 1995 року, актовий запис № 707.

Спадкоємцями ОСОБА_5 на зазначену спадщину є позивач ОСОБА_2 та відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , та його дружина

ОСОБА_6 .

На час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем проживали та були зареєстровані за однією адресою ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

ОСОБА_6 прийняла спадщину шляхом звернення із заявою

до нотаріальної контори, що підтверджується фотокопією спадкової справи № 86.

Позивач та відповідач ОСОБА_3 не проживали і не були зареєстровані за місцем проживання спадкодавця, але прийняли спадщину відповідно до статті 549 ЦК Української РСР шляхом фактичного вступу у володіння майном, що підтверджується наявністю у них ощадних книжок батька.

Частка кожного спадкоємця ОСОБА_5 склала по 5/36 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізької міської ради 27 квітня 1998 року, актовий запис № 3661.

До складу спадщини після смерті ОСОБА_6 ввійшла частка

у спадщині, що залишилась після смерті ОСОБА_5 , яку вона прийняла, але не встигла оформити спадкових прав на неї, а саме:

5/36 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Крім позивача, спадкоємцями ОСОБА_6 на зазначену спадщину

є її дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 .

Частка кожного спадкоємця ОСОБА_6 склала по 5/108 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

У встановлений статтею 549 ЦК Української РСР шестимісячний строк, позивач та відповідач ОСОБА_3 звернулися до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори із письмовою заявою про прийняття спадщини, що підтверджується фотокопією спадкової справи № 546. На час відкриття спадщини ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована разом з ОСОБА_6 .

Таким чином, позивачу має належати 5/36 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та 5/108 частин житлового будинку АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_6 , яка була спадкоємицею ОСОБА_5 , але не встигла оформити спадкових прав на неї, а разом - 5/27 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження

№ 14-608цс18).

З огляду на викладене спірні правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , регулюються положеннями ЦК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 524 ЦК Української РСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Статтею 548 ЦК Української РСР (1963 року) визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статей 549, 554 ЦК Української РСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року

за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК Української РСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Зазначене кореспондується з пунктами 3.3, 3.4 розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29 січня 2009 року, якими визначено,

що ЦК Української РСР передбачав фактичне прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК Української РСР (1963 року) прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду

від: 24 листопада 2021 рокуу справі № 390/348/17(провадження

№ 61-1406св21) та 28 грудня 2022 року у справі № 448/754/18 (провадження № 61-2636св22).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Аналогічні норми містилися у Розділі І Главі 5 ЦПК України (у редакції Закону 2004 року).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Установивши на підставі зібраних у справі письмових доказів та показань свідків, що ОСОБА_2 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто вчинив дії щодо виконання вимог статті 549 ЦК Української РСР,

а, отже, прийняв спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_5 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_6 , суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про право ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом на 5/27 частин спадкового майна, яке є предметом спору у цій справі.

За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник

в касаційній скарзі послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду

від: 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження

№ 61-11869св19), 25 листопада 2020 року у справі № 631/1153/13-ц (провадження № 61-26750св18), 29 вересня 2021 року у справі

№ 706/1628/17 (провадження № 61-1083св21).

Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св19) встановив, що позивачка не надала жодних доказів про те, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а тому підстав для визнання за нею права власності на майно в порядку спадкування за законом та правилами ЦК Української РСР немає. Крім того, факти приналежності запису в погосподарській книзі та свідоцтві про народження певній особі не підлягають встановленню в судовому порядку.

Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2020 року у справі

№ 631/1153/13-ц (провадження № 61-26750св18), погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, зазначив, що спірний будинок та земельні ділянка є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до складу якої, з врахуванням рівності часток подружжя, входило частини спірного спадкового майна, яку прийняли спадкоємці: ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом, та ОСОБА_4 як спадкоємець за законом, який має право на обов`язкову частку спадщини, обов`язкова частка у спадщині якого становить 2/3 частини спірного майна; після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на 2/3 частини спірного майна, яку прийняла позивачка як спадкоємець першої черги спадкування за законом, яка у строк, визначений законом, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , тому наявні правові підстав для визнання за позивачкою права власності на 2/3 частини спірного майна у порядку спадкування за законом.

Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 706/1628/17 (провадження № 61-1083св21) позивачі надали лише копію обкладинки та першої сторінки ощадної книжки, які не містять відомостей про зараховані та виплачені кошти. Крім того, додані до позову копії обкладинки та першої сторінки ощадної книжки ніким не завірені. Отже, позивачами не доведено прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. Разом з тим, суд касаційної інстанції установив, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_9 у межах встановленого законом шестимісячного строку до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертались та належних доказів фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном не надали, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже, доводи заявниці про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду

від: 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження

№ 61-11869св21), 25 листопада 2020 року у справі № 631/1153/13-ц (провадження № 61-26750св18), 29 вересня 2021 року у справі

№ 706/1628/17 (провадження № 61-1083св21), колегія суддів не бере до уваги, оскільки у цих постановах Верховним Судом встановлено обставини, відмінні від тих, які встановлені в оскаржуваних судових рішеннях судів попередніх інстанцій у розглядуваній справі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У свою чергу суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду за приписами статті 400 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та з огляду на оскаржувані судові рішення, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єренко Дмитро Віталійович, на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24 травня 2011 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 січня 2023 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк