ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/676/22 Номер провадження 22-ц/814/2016/23Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 липня 2022 року, постановлене суддею Самсоновою О.А.

по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Полтавський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) про звільнення майна з-під арешту,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом в якому просив звільнити квартиру АДРЕСА_1 з-під арештів, накладених на підставі ухвали Полтавського районного суду від 26 вересня 2011 року у справі № 2-1601/2011р. (реєстраційний номер обтяження: 11691002; дата державної реєстрації обтяження: 06 жовтня 2011 року) та постанови Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про арешт майна боржника від 08 червня 2021 року, серія та номер: 55636722, (реєстраційний номер обтяження: 42386828; дата державної реєстрації обтяження: 08 червня 2021 року).

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 24 березня 2006 року ОСОБА_1 та закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» уклали кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати кредит, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути наданий кредит та сплатити передбачені договором платежі.

Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 24 березня 2006 року банк та позичальник уклали договір іпотеки.

В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

06 жовтня 2011 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено запис про обтяження предмету іпотеки на підставі ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 26.09.2011 року у справі № 2-1601/2011р. (реєстраційний номер обтяження: 11691002; дата державної реєстрації обтяження: 06 жовтня 2011 року).

08 червня 2021 року до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про арешт всього нерухомого майна позичальника на підставі постанови Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про арешт майна боржника від 08 червня 2021 року, серія та номер: 55636722, (реєстраційний номер обтяження: 42386828).

Позивач вказав, що має право пріоритету на задоволення забезпечених іпотекою вимог, проте реалізації цього права перешкоджають арешти предмета іпотеки, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 липня 2022 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» є стягувачем та стороною виконавчого провадження, а тому має право звернутися до суду із скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено його права чи свободи, в порядку передбаченому розділом VІІ ЦПК України. Заявляти вимоги про скасування заходів забезпечення позову застосованих у справі № 2-1601/11 АТ КБ «ПриватБанк» позбавлений можливості, оскільки не є стороною у даній справі.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просило його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що накладення арешту на квартиру, що є предметом іпотеки порушує права позивача, як іпотекодержателя, який має передбачений законом пріоритет права на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Зазначено, що оскільки іпотека виникла раніше арешту майна для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, тому наявні підстави для скасування даних арештів в судовому порядку. Окрім того, оскарження дій та рішень державного виконавця не призведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень неправомірними не буде підставою для винесення виконавцем постанови для зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, встановлений ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 24 березня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № PLKPGК08063753, за умовами якого позивач надав позичальнику ОСОБА_1 кредит у розмірі 202116 грн., а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит та сплатити передбачені договором платежі (а.с. 14-16).

Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним кредитним договором, 24 березня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач АТ КБ «Приват Банк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки. Згідно пункту 6 даного договору в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором надано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43.7 кв. м. (а.с. 25-26).

Цього ж дня, приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням договору іпотеки була накладена заборона на відчуження предмету іпотеки, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Право власності на дану квартиру належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І., зареєстрованого в реєстрі під № 1174.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24 січня 2022 року № 296087736, на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 накладені наступні арешти (а.с. 27-29):

- запис про обтяження № 42386828 від 08 червня 2021 року про арешт всього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладений Полтавським районним відділом державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Полтавській області на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер 55636722 від 08 червня 2021 року;

- запис про обтяження № 11691002 від 06 жовтня 2011 року про арешт квартири за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 , накладений ухвалою Полтавського районного суду від 26 вересня 2011 року у справі № 2-1601/2011.

Встановлено, що в провадженні Полтавського районного суду Полтавської області перебувала цивільна справа № 2-1601/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

З метою забезпечення вказаного позову ухвалою Полтавського районного суду від 26.09.2011 накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру, яка належить ОСОБА_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 75).

Як вбачається з інформації від 21 квітня 2022 року за вих. № 4845, наданої Полтавським відділом державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у відділі на виконанні щодо боржника ОСОБА_1 перебуває зведене виконавче провадження № 64790553 до складу якого входять:

ВП № 55636722 з примусового виконання виконавчого напису № НМТ 794115, виданого 26 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Завалієвим А.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приват Банк" коштів в сумі 1820439,50 грн.;

ВП № 51918162 з примусового виконання виконавчого листа 2/554/604/2015 від 04 листопада 2015 року, виданого Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в сумі 645595,17 грн.;

ВП № 63901338 з примусового виконання виконавчого листа № 545/763/18 від 07 травня 2018 року, виданого Полтавським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 02 січня 2018 року у розмірі 100000 грн. та за договором позики від 01 лютого 2018 року у розмірі 100000 грн., а всього 200000 грн. (а.с. 69-70).

Постановою старшого державного виконавця Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 08 червня 2021 року про арешт майна боржника, що винесена у виконавчому провадженні № 55636722, стягувачем у якому є АТ КБ «ПриватБанк», накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.72).

Встановивши дані обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» є стягувачем та стороною виконавчого провадження, а тому має право звернутися до суду із скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено його права чи свободи, в порядку передбаченому розділом VІІ ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Подібний правовий висновок виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження № 14-431цс19).

Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна.

Статтями 575, 577 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов?язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником основного зобов?язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частина сьома статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 44 Закону України «Про виконавче провадження» встановлена черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення вартості заставленого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Звертаючись до суду позивач посилався на те, що його право як іпотекодержателя порушено накладенням на спірне нерухоме майно арешту, що позбавляє його права на звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки.

Таким чином, оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Зі змісту наведених норм права випливає, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 520/7842/16 (провадження № 61-20640св18), від 19 листопада 2019 року у справі № 137/2080/18-ц (провадження № 61-13492св19), від 30 червня 2021 року у справі № 337/800/19(провадження № 61-4592св20), від 27 липня 2022 року у справі № 138/3277/15-ц (провадження № 61-3590св21).

Таким чином, оскільки на підставі іпотечного договору від 24 березня 2006 року АТ КБ «ПриватБанк» є іпотекодержателем спірної квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , проте постановою державного виконавця Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 08.06.2021 року та ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 26.09.2011 року у справі № 2-1601/2011 р. накладено арешт на зазначену вище квартиру, що порушує права позивача, тому наявні правові підстави для зняття арешту із нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, оскільки іпотекодержатель має переважне право перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Висновок суду першої інстанції, що АТ КБ «ПриватБанк» має право оскаржити постанову державного виконавця про накладення арешту, в порядку передбаченому розділом VІІ ЦПК України, шляхом подачі до суду скарги, а не шляхом звернення з позовом до суду є помилковим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 813/1341/15 дійшла висновку про те, що оскарження дій та рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не призведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За розгляд справи в суді першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2481 грн., а в суд апеляційної інстанції 3721,50 грн., в загальній сумі 6202,50 грн., який відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 з майна якого підлягає зняттю арешт.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Полтавський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Звільнити квартиру АДРЕСА_1 з-під арештів накладених на підставі:

-Ухвали Полтавського районного суду від 26.09.2011 року у справі № 2-1601/2011 р. (реєстраційний номер обтяження: 11691002; дата державної реєстрації обтяження: 06.10.2011 року);

-Постанови Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про арешт майна боржника від 08.06.2021 року, серія та номер: 55636722 (реєстраційний номер обтяження: 42386828; дата державної реєстрації обтяження: 08.06.2021 року).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати у сумі 6202,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин