Провадження № 2/357/622/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить суд здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як списання процентів в рахунок погашення суми тіла кредиту, зобов`язати банк зробити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту, виключивши списання процентів.

І. Позиція сторін у справі.

В обґрунтування позовних вимог, зазначено, що 30.11.2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено кредитний договір № 401, відповідно до якого позивачу було відкрито кредитну лінію та надано кредит. Позивач зазначає, що обов`язки за договором, на даний час виконує, однак за договором згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті, включається списання процентів, які позивач вважає незаконними. Позивач вважає, що вказаний договір є таким, що порушує її права як споживача та підлягає визнанню недійсним в частині нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості. Зазначає, що в порушення вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідачем не було письмово повідомлено позивача про всю необхідну інформацію щодо умов угоди, відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. А тому позивач просить суд здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як списання процентів в рахунок погашення суми тіла кредиту, зобов`язати банк зробити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту, виключивши списання процентів.

Заперечуючи позов, відповідач подав відзив в якому зазначив, що позивач сама звернулась до банку з метою відкриття їй рахунку та отримання кредиту, підписала заяву на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 401 від 30.11.2018 року, отримала платіжну картку і ПІН, погодилась з умовами заяви, правилами користування кредитною карткою та зобов`язалась їх дотримуватися. Відповідач заперечує твердження позивача , що Банк порушує її права, як споживача і що плата за обслуговування кредитної заборгованості підлягає визнанню недійсною, оскільки позивач не доводить відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, з яких саме підстав умова договору підлягає визнанню недійсною та що саме порушив банк. Також позивач посилається на плату за обслуговування кредитної заборгованості, а надалі по тексту позовної заяви, зазначає про незгоду сплачувати проценти, однак відповідач вказує, що плата за обслуговування банківською установою кредиту відноситься до комісійних платежів, а проценти, згідно п.1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» є платою за користування споживачем кредитом. Позивач не заявляла зауважень, а також будь-яких претензій щодо умов договору, отримувала готівкові кошти через банкомат, здійснювала операції покупки через POS-термінал кредитною карткою, частково погашала заборгованість, а також не була позбавлена можливості відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банка у письмовій формі про таку відмову з одночасним поверненням грошових кошів, одержаних згідно умов договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення, як це передбачено ч.1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування». Позивач, заявляючи у тексті позовної заяви вимоги про визнання умови щодо встановлення процентів недійсною, у резолютивній частині просить «здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як списання процентів рахунок погашення суми тіла кредиту», вимоги позовної заяви не відповідають вимогам, заявленим у резолютивній частині позову. Позивач не довела, що вимоги, встановлені ст. 203 ЦК Україн,и банком не дотримані. Щодо тверджень позивача, що умова про проценти є недійсною, відповідач категорично заперечує, оскільки позивач була обізнана в тому, що грошові кошти надаються їй як кредитні і за користування ними сплачуються проценти, підписавши заяву та паспорт споживчого кредиту, позивач підтвердила свою обізнаність з усіма умовами договору, в тому числі з розміром процентів та беззастережно погодилась з ними. Також відповідач зазначає, що встановлення процентної ставки за користування кредитом є невід`ємною та обов`язковою умовою кредитування, і проценти не підпадають під визначення «несправедливих умов», згідно ЗУ «Про захист прав споживачів».

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 19.12.2022 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі в порядку спрощеного провадження. (а.с. 31)

Ухвалою суду від 19.12.2022 року було витребувано від ПАТ «ПУМБ» належним чином завірену копію кредитного договору № 401, укладеного 30.11.2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк».

10.02.2023 року на електронну адресу суду від відповідача надійшли витребувані документи та відзив на позовну заяву (а.с.42-96)

21.02.2023 року на адресу суду надійшло клопотання ПАТ «ПУМБ» про долучення до матеріалів справи розрахунку заборгованості. (а.с. 173-182)

Позивач в судове засідання не з`явилась, одночасно з поданням позовної заяви, надала заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними у справі матеріалами. (а.с. 23)

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, свою позицію відобразили у відзиві на позовну заяву. (а.с. 76-81)

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані та надані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № 401 від 30.11.2018 року (а.с.44), згідно якої отримала кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту у сумі 4300 грн на платіжну карту, реальна річна процентна ставка складає 47,88 %.

Встановлено, що 30.11.2018 року ОСОБА_2 ознайомилась та підписала паспорт споживчого кредиту (а.с.45), в якому зазначені основні умови кредитування, процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту, порядок повернення кредиту та інші відомості.

Відповідачем було надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що загальний розмір заборгованості становить 63 113,62 грн., з яких 39 531,85 грн заборгованість по кредиту, 23 581,77 грн заборгованість за відсотками, інші нарахування відсутні.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Як передбачено ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст.526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1,2,3, ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач не ставить вимогу про визнання частково недійсними окремих умов договору, а просить суд здійснити зарахування коштів, сплачених як списання процентів в рахунок погашення суми тіла кредиту, що не входить до компетенції суду.

Суд, критично оцінює обґрунтування позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 в позовній заяві вказує на неправомірність нарахування банком коштів за обслуговування кредиту (комісії), але просить суд зобов`язати банк зробити перерахунок боргу, виключивши списання процентів. При цьому, позивач взагалі не обґрунтовує своєї вимоги щодо неправомірності розміру та порядку нарахування відсотків. Можна припустити, що позивач ототожнює поняття «комісії» та «проценти», однак це різні складові кредиту. Позивач не заперечує, що уклала кредитний договір, з 2018 року виконує його умови, сплачує відсотки, а тому є безпідставним твердження і вимога вважати даний кредит безвідсотковим та зараховувати всі сплачені проценти до суми тіла кредиту.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. (Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме ОСОБА_1 , як позивач у справі та особа, яка стверджує про порушення відповідачем її прав, мала довести ту обставину, на яку вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог .

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, та об`єктивно наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 526, 530, 627, 629, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 223, 263-266,354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживачів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 03.03.2023 року.

Суддя О. Я. Ярмола