Справа № 462/4630/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2023 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Гедз Б. М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про демонтаж самочинного гаража та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

Позивачі звернулись до суду із позовом, в якому просили зобов`язати відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 демонтувати самочинно влаштований гараж за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути солідарно з відповідачів завдані матеріальні збитки в сумі 164 751 грн та моральну шкоду в розмірі 150 000 грн, тобто по 50 000 грн кожному із позивачів. Заявлені позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивачі є співвласниками будинку

АДРЕСА_2 , а також земельної ділянки, відповідачами у 2008 році було придбано будинок поруч за адресою: АДРЕСА_1 та надалі здійснено реконструкцію і добудову до згаданого будинку, який в експлуатацію після реконструкції не був зданий та право власноті на нього відповідачі не мають. На земельній ділянці, яка їм не належить відповідачами самовільно, з порушенням будівельних, протипожежних та санітарних норм відповідачами, впритул до будинку на АДРЕСА_2 , було збудовано гараж, площею 50,2 кв.м., з приміщення якого здійснюють умисне систематичне затоплення приміщення будинку на АДРЕСА_3 , який належить позивачам, чим завдано матеріальну та моральну шкоду. Вказаний гараж збудовано відповідачами у 2012 році без дозвільної та погоджувальної документації, без згоди позивачів, на відстані 4 м., при передбаченій законом нормі 15 м, від житлового будинку на АДРЕСА_3 , через що, зокрема обліштування покрівлі навісу гаража, технічний стан будинку, належного позивачам суттєво погіршився та згідно висновків експертизи від 24.12.2021 року змінився з «доброго» на «незадовільний». Позивачі також вказують, що відповідачами за допомогою перфоратора просверлено у стіні будинку на АДРЕСА_2 отвори, у які із будинку позивачів на АДРЕСА_1 , протягнуто водопровідні шланги та систематично здійснюється затоплення їхнього будинку, наслідком чого є пошкодження підлоги та стін приміщення на АДРЕСА_2 та завдано як матеріальних збитків, так і моральної шкоди. Просить позов задоволити.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 06.10.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачі належним чином повідомлені судом про розгляд даної справи у порядку спрощеного позовного провадження, зокрема як вбачається із наявної в матеріалах справи розписки відповідачем ОСОБА_6 11.10.2022 року та 25.10.2022 року у приміщенні суду особисто отримано позовну заяву разом з усіма додатками до неї та ознайомлений із матріалами справи.

25.10.2022 року відповідачами подано до суду відзив на позовну заяву, в якому проти заявлених позовних вимог заперечили у повному обсязі у зв`язку із безпідставністю таких та у задоволенні позову просили відмовити. Зазначають, що позовні вимоги позивачів в частині щодо демонтажу самочинного будівництва, зокрема і гаража на АДРЕСА_1 вже було предметом судового розгляду, за результатами якого 19.09.2014 року у задоволенні позову було відмовлено. Згадане рішення суду набрало законної сили, а тому відсутні підстави для повторного розгляду спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Вказують, що правом власності на будинок на АДРЕСА_1 позивачі не володіють, оскільки такий є самочинним будівництвом та не введений в екплуатацію, тобто не мають права претензії за майно, яким не володіють, покликаються на наявність судових рішень, якими позивачів зобов`язано демонтувати самочинно здійснені прибудови до будинку на АДРЕСА_3 . Факт заподіяння позивачам будь-якої матеріальної чи моральної шкоди заперечили та вказали на необгрунтованість та безпідставність заявленої вимоги в частині відшкодування шкоди внаслідок затоплення.

Разом із відзивом відповідачами подано клопотання про проведення розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження із повідомленням (викликом) стоірн у судове засідання.

10.11.2022 року позивачами подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вказують, що звернення до суду із позовною вимогою про демонтаж самочинного будівництва відбулось за нових підстав у зв`язку із збільшенням відповідачами після рішення суду від 19.09.2014 року розміру даху згаданого гаража. Покликання відповідачів на рішення суду від 13.11.2013 року, яким ухвалено про демонтаж надбудови та прибудови на АДРЕСА_3 не відповідають дійсності, оскільки таке було скасовано постановою апеляційного суду Львівської області та у задоволенні позову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про демонтаж самочинного будівництва було відмовлено. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Разом із відповіддю на відзив на позовну заяву позивачами подано письмову заяву про розгляд справи із повідомленням учасників та за правилами загального позовного провадження.

Ознайомившись із поданою позивачами відповіддю на відзив на позовну заяву, яка надійшла до суду поштовим звязком встановлено, що до такої не долучено доказів надіслання примірника поданої до суду відповіді на відзив іншим учасникам справи.

Так, відповідно до вимоги ч. 3 ст. 179 ЦПК України до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу.

В свою чергу, ч. 4 ст. 178 передбачає, що копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, а згідно п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Зважаючи, що подана ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відповідь на відзив на позовну заяву подана до суду із порушенням вимог ст. 178 ЦПК України, а саме не містить відомостей про її надіслання чи надання відповідачам, така не може бути взята судом до уваги.

Щодо поданих сторонами у справі клопотань проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та продовження розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 277 ЦПК України визначено, що питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Як передбачено ч. 3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Як вбачається із заявлених позовних вимог у даній справі, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагає проведення судового засідання з повідомленням сторін, клопотань щодо виклику свідків, залучення інших учасників у справі чи призначення експертиз не заявлялось, сторони скористались наданими їм процесуальними правами на подання суду своїх аргументів, заяв, клопотань на відстоювання власної позиції, суд приходить до переконання, що для повного та всебічного встановлення обставин справи немає необхідності для зміни порядку розгляду справи із спрощеного на загальний, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

У зв`язку із тим, що відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, на які покликаються сторони та оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з ч. 1ст. 15 ЦКУкраїни кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 2ст. 16 ЦК України припинення дії, яка порушує право, а також відновлення становища, яке існувало до порушення, визначено одними із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно положень ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Відповідно до положень стаття 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництвона його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

Для з`ясування фактів самочинного будівництва суд має визначити суб`єктний склад спірних правовідносин, тобто встановити коло осіб, які є власниками або користувачами суміжних земельних ділянок чи співвласниками або співкористувачами земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво та наявність чи відсутність їх обґрунтованих заперечень щодо самочинного будівництва, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.12.2003 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 на підставі договору міни р.№ 3840 від 09.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н. І. на праві приватної спільної сумісної власності набуто будинок АДРЕСА_2 .

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯА 200538, виданого ОСОБА_3 , за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 є співвласниками земельної ділянки площею 0,0555 га у межах, згідно з планом. Цільове призначення зазначеної ділянки - обслуговування житлового будинку.

Встановлено, що в судовому порядку в межах цивільної справи № 462/1025/14-ц вирішувалось питання зобов`язання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 знесення самочинно збудованого на АДРЕСА_1 , серед іншого гаража навісу під літ. Г, який збудовано на землях міськземфонду з порушенням будівельних норм.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19.09.2014 року у даній справі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Залізничної районної адміністрації ЛМР про демонтаж самочинного будівництва відмовлено.

Так, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19.09.2014 року у справі

№ 462/1025/14-ц та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 09.12.2015 року за результатами перегляду рішення від 19.09.2014 року, якою вказане рішення залишено без змін встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 26 грудня 2008 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 червня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено. Встановлено межі користування між земельною ділянкою будинковолодіння по АДРЕСА_1 і земельною ділянкою будинковолодіння по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 у відповідності до межі "А-Б", яка визначена та погоджена у виданому на ім`я останніх державному акті на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0555 га по АДРЕСА_2 та згідно викопіювання з генплану м.Львова від 05.05.2008 року та межі користування між земельною ділянкою будинковолодіння по АДРЕСА_1 і земельною ділянкою будинковолодіння по АДРЕСА_4 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_13 у відповідності до викопіювання з генплану м. Львова від 05.05.2008 року. Зобовязано Управління земельних ресурсів у м.Львові встановити межі в натурі між земельною ділянкою будинковолодіння по АДРЕСА_1 і земельною ділянкою будинковолождіння по АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 у відповідності до межі "А-Б", яка визначена та погоджена у виданому на ім`я останніх державному акті на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0555 га по АДРЕСА_2 та згідно викопіювання з генплану від 05.05.2008 року та межі користування між земельною ділянкою будинковолодіння по АДРЕСА_1 і земельною ділянкою будинковолодіння по АДРЕСА_4 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_13 у відповідності до викопіювання з генплану м.Львова для вирішення питання землекористування від 05.05.2008 року. Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , усунути перешкоди щодо приватизації належної ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , шляхом дачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 згоди, як суміжних землекористувачів, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 власників будинковолодіння і земельної ділянки по АДРЕСА_2 і ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_13 , як власників будинковолодіння по АДРЕСА_4 .

Як вбачається із Листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 31.05.2013 року № 7/13-6-3039 19.09.2012 року спеціалістами Державної інспекції сільського господарства у присутності гр-ки ОСОБА_5 проведена позапланова перевірка, з питання розгляду листа державної інспекції сільського господарства України від 30.08.2012 року №М-33-6-9/136, земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . В результаті перевірки встановлено, що вищезазначена земельна ділянка використовується гр-кою ОСОБА_5 згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26.12.2008 року у справі №2-2011/2008, яким встановлено межі користування земельною ділянкою будинковолодіння на АДРЕСА_1 і земельною ділянкою будинковолодіння на АДРЕСА_3 у відповідності до межі "А-Б", яка визначена та погоджена у виданому на ім`я ОСОБА_1 . Державному акту на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 . Державною інспекцією Сільського господарства факту самовільного зайняття гр-кою ОСОБА_5 земельної ділянки не виявлено.

Згідно Листа Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель у Львівській області від 04.09.2009 року №М (09-136) 23 проведеною перевіркою Держзеінспекцією у Львівській області встановлено, що гр.-ка ОСОБА_5 використовує земельну ділянку на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26.12.2008 року по справі №2-2011 2008 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 11.06.2009 року по справі №22-839/09р. та акту державного виконавця від 07.08.2009 року відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області.

Також встановлено, що 19 вересня 2012 року спеціалістами Державної інспекції сільського господарства у присутності ОСОБА_5 проведена позапланова перевірка з питання розгляду листа Державної інспекції сільського господарства України від 30.08.2012 року №М-33-6-9/136 відносно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . В результаті перевірки встановлено, що вищезазначена земельна ділянка використовується гр-кою ОСОБА_5 згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26.12.2008 року у справі № 2-2011 2008 року, яким встановлено межі користуванні будинковолодіння на АДРЕСА_1 і земельною ділянкою будинковолодіння на АДРЕСА_2 у відповідності до межі "А-Б", яка визначена та погоджена у виданому на ім`я ОСОБА_1 . Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 . Державною інспекцією сільського господарства факту самовільного зайняття гр. ОСОБА_5 земельної ділянки не виявлено.

Згідно Довідки Управління Держкомзему у місті Львові від 02.03.2012 року земельна ділянка на АДРЕСА_1 обліковується за ОСОБА_5 та має площу 0,0440 га. Спеціалістами Львівського міського відділу Львівської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" проведено обміри земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . Площа земельної ділянки становить 0,0447 га (в тому числі площа 0,0057 га спірна частина земельної ділянки на якій знаходиться частина будинку АДРЕСА_3 , площею 0,0024 га., що стверджується Листом ДП "Центр державного земельного кадастру від 19.07.2011 року №145/В-13.

Як вбачається із Листа Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель у Львівській області від 27.04.2009 року № в/09-45/23 (т.1 а.с. 100) проведеною перевіркою встановлено, що земельна ділянка 0,0555 за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться у приватній власності (державний акт серія ЯА №200538 від 20.01.2005 року). Співвласниця гр-ка ОСОБА_1 самовільно зайняла земельну ділянку загальною площею 0,0072 га по АДРЕСА_2 . На самовільно зайнятій земельній ділянці площею 0,0056 га по межі "А-Б", розташована прибудова до приватного житлового будинку. Земельна ділянка площею 0,0016 га самовільно зайнята гр. ОСОБА_1 із приватних земель гр. ОСОБА_14 по АДРЕСА_5 , шляхом встановлення огорожі не по межі "А-Г" зазначеній в державному акті серія ЯА №200538.

В ході апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції у справі 462/1025/14-ц апеляційним судом було встановлено також і те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 є комунальною власністю Львівської міської ради, а належні та допустимі докази самовільного зайняття ОСОБА_6 та ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_2 , належної позивачам, в матеріалах справи відсутні. Тобто, встановлено, що позивачі не є власниками земельної ділянки, на якій відповідачами самочинно зведено об`єкти нерухомості. А отже, порушення прав позивачів, виключно, як власників суміжної земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_2 , що є обов`язковим для правильного застосування ст. ст. 376, 386 , 391 ЦК України, не знайшло свого підтвердження.

В свою чергу, позивачами здійснено перебудову належного їм житлового приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_2 , внаслідок чого його площа збільшилася із 69,9 кв. м до 213,3 кв. м, а правовстановлюючі документи на реконструйоване нерухоме майно відсутні. Тому, враховуючи, що будинку, який набуто позивачами у спільну власність на підставі договору міни від 09 грудня 2003 року фактично не існує, наявну на даний час будівлю не можна вважати об`єктом права власності до набуття позивачами такого права відповідно до вимог ст. 331 ЦК України, в зв`язку із чим, не підлягає захисту право ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 на це майно згідно із ст. 391 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, відтак вищезгадані обставини в межах судового розгляду даної справи не потребують додаткового встановлення та доказування.

В матеріалах справи також міститься відповідь Управління земельних ресурсів від 08.08.2022 року самовільно збудована прибудова до будинку АДРЕСА_3 знаходиться за межами будинковолодіння на земельній ділянці колишнього будинковолодіння АДРЕСА_6 . Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10.04.2008 року по справі № 2-2011/2008 року заборонено Львівській міській раді, управлінню земельних ресурсів у м. Львові проводити будь-які дії, пов`язані з передачею в користування чи розпорядження будь-яким особам земельної діялнки, що прилягає до будинковолодіння по

АДРЕСА_6 . Вказана заборона вступила в законну силу і є чинною на сьогодні.

Крім цього, Львівською міською радою ухвалою від 15.09.2016 року № 1007 «Про відмову гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 у передачі земельної ділянки» було відмовлено позивачам у передачі земельної ділянки площею 0,0056 га під вже збудовану на ній прибудову до будинку на АДРЕСА_3 . Постановою Галицького районного суду м. Львова від 01.03.2017 року по справі № 461/8302/16-а у задоволенні позову ОСОБА_7 про скасування ухвали міської ради від 15.09.2016 року № 1007 «Про відмову гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 у передачі земельної ділянки» відмовлено. Ухвала Львівскьої міської ради від 15.09.2016 року № 1007 чинна.

Відповідно до листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю № 0006-вих. від 1.08.2022 року повідомлено, що у Реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація про реєстрацію декларації готовності обєкта за адресою: АДРЕСА_2 , Інспекцією така не реєструвалась.

Поруч з цим, судом також встановлено, що станом на час звернення до суду із даним позовом в судовому порядку вирішується спір щодо зобов`язання демонтувати самочинно зведену на землях міськземфонду двоповерхової прибудови розміром 4,6 м х 6,3 м до житлового будинку АДРЕСА_7 за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог Управління природних ресурсів і регулювання земельних відносин, Львівська міська рада.

Зокрема, ухвалою Восьмого апеляційного адміністратвиного суду від 10.05.2022 року у справі № 1309/4455/12 за адміністративним позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог Управління природних ресурсів і регулювання земельних відносин, Львівська міська рада відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року, яким позов було задоволено повністю та зобовязано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 демонтувати самочинно побудовану двповерхову прибудову розміром 4,6 м на 6,3 м до житлового будинку на АДРЕСА_2 .

При цьому, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Як неодноразово зазначав Верховний Суд знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

У постанові №6363/3541/17 від 12.05.2020 року Верховний Суд зазначає, що право власності має захищатися із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою лише при доведеності самого факту його порушення.

Із змісту ч. 3 ст. 386 ЦК України вбачається, що право на відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичних та юридичних осіб, має власник та/або особи, які мають речове право на чуже майно (статті 396 ЦК України).

Відповідно до ст. 1166 ЦК шкода завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог позивачів до ОСОБА_6 , ОСОБА_16 як щодо знесення самочинного збудованого гаража, так і відшкодування шкоди внаслідок затоплення, оскільки в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачі не є власниками земельної ділянки, на якій відповідачами зведено гараж, натомість після здійснення позивачами прибудови до належного їм будинку за адресою на АДРЕСА_2 , право власності на вже реконструйований будинок у них так і не виникло та реєстрацію права власності не проведено, спір щодо вказаної самочинної прибудови на АДРЕСА_3 не вирішено, а тому в ході розгляду справи позивачами не доведено належними та допустими доказами наявність порушеного їх права, яке б підлягало захисту на передбачених законом підставах.

Щодо заявленої вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок затоплення прибудови на АДРЕСА_3 суд також зазначає таке.

Позивачі заявляючи позовну вимогу про відшкодування матеріальних збитків у сумі 164 751 грн та моральної шкоди у сумі 150 000 грн, завданої внаслідок затоплення приміщення прибудови будинку на АДРЕСА_3 покликаються на те, що таке відбувається із самочинно зведеного відповідачами гаража умисно відповідачем ОСОБА_6 за допомогою ОСОБА_5 шляхом просверлення перфоратором отворів в стіні будинку з метою примусити позивачів підписати акт погодження меж земельної ділянки, доказом чого є повідолеення, отримувані позивачем на мобільний телефон. Окрім того, за даним фактом було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 194 КК України та здійснювалось досудове розслідування, яке надалі було безпідставно закрито слідчим, оскільки сума завданих збитків становила менше ніж 200 неоподатковуваних мінімумів громадян.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди суди повинні мати на увазі, що шкода завдана особі і її майну або завдана майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка завдавача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Суду не представлено жодних належних та допустимих у розумінні ст. 81 ЦПК України доказів на підтвердження протиправної поведінки відповідачів у завданні шкоди внаслідок затоплення та наявності вини і причинно-наслідкового зв`язку між їх поведінкою та шкодою.

Як вбачається із висновку експерта № 16/4/44 від 30.09.2020 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07.11.2019 року за № 000053 за ст. 194 КК України, на який покликаються позивачі, таким було встановлено, що вартість відновлювальних робіт прибудови до житлового будинку на АДРЕСА_2 становить 44 360,34 грн.

За висновком експрта № 2686/6109 від 24.12.2021 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи в межах кримінального провадження № 0001441 за ч. 1 ст. 194 КК України встанволено, що причинами виникнення пошкоджень прибудови під літ. А»-1 по АДРЕСА_2 можуть бути фактори: наявність потьоків та плям на стінах фасаду відсутність організованого водовідведення дощових та талих вод з покрівлі прибудови та влаштування покрівлі навісу, який примикає до прибудови; наявність отворів всередині приміщень та слідів їх утворення на фасаді прибудови втручання механічним способом; грибкоподібні утворення на ннижній частині стін надмірна вологість внаслідок можливої відсутності гідроізоляції фундаментів стін прибудови, відсутність відмостки навколо прибудови, влаштування покрівлі навісу, який примикає до прибудови.

Вказані висновки експертів не містять жодних відомостей про встановлення вини безпосередньо відповідачів у заподіянні перелічених вище пошкоджень прибудови до будинку АДРЕСА_2 .

Крім того, як встановлено із автоматизованої системи документообігу суду ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 12.04.2022 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.06.2022 року, слідчим суддею було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування постанови слідчого Відділу поліції № 1 Львівського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Львівській області Дмитріва Р. М. про закриття кримінального провадження № 0000053 від 07.11.2019 року від 10.02.2022 р.

Як вбачається із змісту вказаної ухвали постановою слідчого Дмитріва Р. М. від 10.02.2022 було закрито кримінальне провадження № 0000053 від 07.11.2019, у зв`язку із встановленням факту відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України. Слідчий, проаналізувавши зібрані в ході проведення розслідування докази, виходив з того, що причиною виникнення пошкоджень у самовільно збудованій прибудові, котра примикає до будинку АДРЕСА_2 є недотримання державно-будівельних норм під час здійснення будівництва прибудови, оскільки така зведена без жодних дозвільних документів та знаходиться фактично на межі, яка розділяє будинковолодіння на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , визначену рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26.12.2018, крім того, із врахуванням висновку ЛНДІСЕ щодо причин виникнення пошкоджень прибудови та визначеної вартості ремонтно-будівельних робіт, яка становить 34 675,00 грн, відповідно виключається можливість подальшого здійснення кримінального провадження за правовою кваліфікацією відповідно до ч. 1 ст. 194 КК України.

Тобто, в ході досудового розслідування в діях відповідачів вини за фактом затоплення приміщення позивачів не встановлена, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо долучених до матеріалів справи диску із 13 відеофайлами та фотографій повідомлень із мобільного телефону, то такі не можуть бути взяті до уваги судом як належні та допустимі докази, оскільки із представлених суду повідомлень неможливо встановити ні відправника, ні одержувача таких повідомлень, зміст повідомлень не містить даних що стосувалися б безпосередньо предмета спору у даному позові.

Щодо наданого до матеріалів справи диску із відеофайлами на такому у кількості 13 штук, суд зазначає що такий не може бути визнаний допустимим та належним доказом в межах даної справи, оскільки не відповідає вимогам, передбаченим ст.100 ЦПК України та не містить необхідних реквізитів електронного доказу, визначених Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Так, згідно ст. 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі.

Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно доЗакону України "Про електронні довірчі послуги".

Статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно доЗакону України "Про електронні довірчі послуги".

В свою чергу, представлений позивачами суду диск не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, відтак зміст наданих аудіофайлів не захищений від внесення правок і викривлення та позбавляє суд можливості однозначно та безсумнівно ідентифікувати зафіксовані на ньому обставини.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 141, 264, 265, 268, 274-279 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про демонтаж самочинного гаража та відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач 1: ОСОБА_1 , паспортні дані: НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає за адресою:

АДРЕСА_8 : ОСОБА_2 , паспортні дані: НОМЕР_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , проживає за адресою:

АДРЕСА_9 : ОСОБА_3 , паспортні дані: НОМЕР_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 , проживає за адресою:

АДРЕСА_10 : ОСОБА_6 , проживає: АДРЕСА_1

Відповідач 2: ОСОБА_5 , проживає: АДРЕСА_1

Суддя: (підпис) Б. М. Гедз

З оригіналом згідно. Оригінал рішення у справі № 462/4630/22.

Суддя: Б.М. Гедз