провадження № 22-ц/824/4254/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави у загальному розмірі 26 875 грн. 04 коп., з яких: 19 900 грн. 80 коп. - сума основного боргу; 4 888 грн. 39 коп. - інфляційні збитки за період з 01 січня 2016 року по день пред`явлення позову; 2 085 грн. 85 коп. - 3% річних за період з 01 січня 2016 року по день пред`явлення позову.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 січня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір найму (оренди) житла № Гурт-31 м/2015, на виконання якого відповідач передав позивачеві у строкове платне користування (найм) приміщення для проживання, а саме кімнату № НОМЕР_1 , загальною площею 13,82 кв.м. на 4 поверсі в гуртожитку для аспірантів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до даного договору, сторони погодили, що плата за найм майна є договірною та складає за 1 кв.м. 45 грн. з ПДВ. Загальна сума щомісячної орендної плати залежить від величини займаної площі. Таким чином, розмір орендної плати, яка підлягала сплаті позивачем щомісяця на користь відповідача, становив 621 грн. 90 коп. У такому розмірі позивач вносила орендну плату з січня 2015 року по серпень 2018 року включно. 17 вересня 2018 року позивачем звільнено займане житлове приміщення в гуртожитку. Проте, у зазначений період між позивачем та відповідачем виник спір щодо чинності вищевказаного договору, наявності у позивача права займати відповідне житлове приміщення та розміру орендної плати. Зокрема, розпорядженням директора ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» від 30 грудня 2015 року № 05 «Щодо утримання будинку, прибудинкової території та орендної плати гуртожитку» збільшено розмір орендної плати у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , встановивши, що орендна плата у гуртожитку за 1 кв.м. становить 70 грн. з ПДВ для сторонніх осіб. На підставі вказаного розпорядження відповідачем виставлено позивачу рахунки за сплату орендної плати, починаючи з січня 2016 року у новому розмірі, а саме 967 грн. 40 коп. Проте, позивач відмовилась сплачувати рахунки у новому розмірі, продовжуючи вносити на користь відповідача орендну плату у розмірі 621 грн. 90 коп. Таким чином, за період 05 січня 2015 року по 17 вересня 2018 року відповідачем набуто, на думку позивача, 23 632 грн. 20 коп. за рахунок коштів, які вносились нею як орендна плата за договором, в тому числі з них 19 900 грн. 80 коп. набуто у період з 01 січня 2016 року по 17 вересня 2018 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивачем в межах цієї справи порушено питання про стягнення спірних грошових коштів за період з 01 січня 2016 року. З цього часу договір найму (оренди) між позивачем та відповідачем був припинений. Факт припинення договору оренди з 01 січня 2016 року встановлений постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року по справі №757/12665/17, відтак, не потребує доказуванню. Отже, висновок суду про те, що наказ відповідача про визначення розмірів оплати за гуртожиток підтверджує правомірність підстав набуття відповідачем спірних грошових коштів, фактично суперечить обставинам справи, з яких достовірно слідує що з 01 січня 2016 року між позивачем та відповідачем не існувало чинного договору щодо найму (оренди) майна, відповідно не існувало і належної правової підстави для внесення орендної плати за користування річчю. Мотивуючи висновок про правомірність підстав набуття відповідачем спірних грошових коштів, суд першої інстанції посилався також на те, що позивач звільнила займане приміщення лише у вересні 2018 року. Однак, посилання суду на вказану обставину ні само по собі, ні в сукупності із оцінкою наданого наказу відповідача про визначення розмірів оплати за гуртожиток не підтверджує того, що спірні грошові кошти набуті відповідачем правомірно, в межах належної правової підстави. Оскільки рішенням суду встановлено, що з 01 січня 2016 року користування річчю здійснювалось позивачем неправомірно, то з цієї дати у позивача був відсутній обов`язок сплачувати орендну плату. Крім цього, суд першої інстанції самостійно кваліфікував відповідний наказ відповідача як односторонній правочин, а не як договір. Зважаючи на викладене, висновок суду про те, що відносини сторін в частині внесення орендної плати після 01 січня 2016 року є договірними також не ґрунтується на обставинах справи та фактично їм не відповідає. Таким чином, при вирішенні спору суд першої інстанції при виборі норм права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, врахував правові висновки Верховного Суду, які є не релевантними у відношенні до обставин справи та висновків, якими мотивовано оскаржуване рішення. Натомість, всупереч вимогам частини четвертої статті 263 ЦПК України, висновки Верховного Суду, які є релевантними для правильного вибору норм права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд першої інстанції не врахував.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на те, що набув майно, а саме грошові кошти на підставі правочину - наказу про визначення розмірів оплати за гуртожиток, які є чинними та позивачем не оскаржуються. Відповідач вказує, що судом правильно встановлено відносини, які склалися між сторонами, що вони є договірними, то в такому разі ст. 1212 ЦК України до них не може бути застосована. Викладене узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року №6-122цс14, від 23 березня 2016 року №6-2978цс15.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 05 січня 2015 року між ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» та ОСОБА_1 було укладено договір найму (оренди) житла № Гурт -31м/2015.

Відповідно до п.1.1, Наймодавець передає, а Наймач приймає в строкове платне користування (найм) приміщення для проживання, до якого входять кімнати НОМЕР_2, загальною площею 13, 82 кв.м., на 4 поверсі в гуртожитку для аспірантів ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» за адресою: АДРЕСА_1 (місце виконання договору), який знаходиться на балансі Наймодавця.

Відповідно до п. 3.1, плата за найм (оренду) майна є договірною. Плата за найм 1 (одного) м.кв. складає 45 грн. з ПДВ. Загальна сума щомісячної орендної плати залежить від величини займаної площі.

Згідно з п. 3.3 укладеного між сторонами договору найму, позивач зобов`язався своєчасно сплачувати протягом 7 днів після отримання рахунку, але не пізніше 20 числа кожного місяця, яка складає 13, 82 кв.м. х 45 грн. = 621, 9 грн.

Відповідно до п. 9.1 Договору, останній є короткостроковим, набирає чинності з моменту його підписання і діє до 30 червня 2015 року.

Відповідно до розпорядження директора ОСОБА_3 № 5 від 30 грудня 2015 року щодо утримання будинку, прибудинкової території та орендної плати за користування гуртожитком, встановлено розмір орендної плати 1 кв.м. в розмірі 70 грн.

В січні 2016 року відповідно до розпорядження № 5 від 30 грудня 2015 року позивачу виставлено рахунок за орендну плату в розмірі 70 грн. за 1 кв.м. орендованого житла.

Термін дії вказаного договору сплив 30 червня 2015 року.

Відповідно до п. 4.1. Договору, Позивач зобов`язаний у разі припинення дії Договору повернути Відповідачу орендоване майно протягом 5 календарних днів шляхом фактичного звільнення орендованого майна та підписання акту приймання-передачі.

Починаючи з 30 червня 2015 року, позивач займала житлове приміщення, а саме кімнату АДРЕСА_2 , безпідставно.

З метою з`ясування подальших взаємовідносин, відповідач направив позивачу лист запрошення від 28 червня 2015 року. Відповідачем 09 грудня 2016 року було складено та вручено позивачу вимогу про звільнення житлового приміщення. Зі змістом вказаних вимог позивач ознайомилася, однак житлове приміщення не звільнила.

На підставі розпорядження № 5 від 30 грудня 2015 року позивачу виставлено рахунок за орендну плату в розмірі 70 грн. за 1 кв.м. орендованого житла, починаючи із січня 2016 року, а саме в розмірі 967,40 грн. на місяць.

Позивач, вважаючи, що договір оренди житлового приміщення подовжено протягом усього періоду проживання з 05 січня 2015 року по 17 вересня 2018 року, а також зважаючи на те, що додаткової угоди про зміну вартості оренди не було укладено, продовжила сплачувати орендну плату у розмірі 621,90 грн., замість 967,40 грн., при цьому продовжувала користуватись житловим приміщенням до 17 вересня 2018 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відносини, які склалися між сторонами, є договірними, а відтак норми ст. 1212 ЦК України до них застосовані не можуть бути.

Апеляційний суд частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Постановою Київського апеляційного суду у справі № 757/12665/17 від 02 липня 2020 року, встановлено наступні обставини:

розпорядженням директора ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» від 30 грудня 2015 року № 05 «Щодо утримання будинку, прибудинкової території та орендної плати гуртожитку», встановлено наступні розміри утримання будинку, прибудинкової території та орендної плати у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 - утримання будинку - за 1 кв.м. -3 грн. з ПДВ для всіх мешканців, орендна плата у гуртожитку за 1 кв.м. - 70 грн. з ПДВ для сторонніх осіб;

позивач була повідомлена про зміну розміру орендної плати, що вбачається з наданих останньою рахунків на сплату за житлово-комунальні послуги, починаючи з січня 2016 року, проте відмовилась сплачувати орендні платежі в новому розмірі;

матеріали справи не містять доказів, що на дату закінчення строку договору найму (оренди) і упродовж місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо продовження строку на новий строк.

за таких підстав, договір оренди вважався продовженим на строк, який був раніше встановлений до 30 грудня 2015 року. З огляду на те, що 28 жовтня 2015 року позивач отримала повідомлення відповідача про закінчення строку дії договору та необхідність вирішення питання, в тому числі звільнення займаного приміщення, проте жодних рішень про продовження строку дії договору найму (оренди) позивачем прийнято не було, інших договорів про продовження строку дії договору між сторонами не укладалося, починаючи з 01 січня 2016 року вказаний договір вважається припиненим.

Зазначене не спростовується учасниками справи.

Відтак, висновки суду щодо відмови у задоволенні позову з тих підстав, що між сторонами були договірні зобов`язання, а, відтак, не підлягає застосування ст. 1212 ЦК України є необґрунтованими.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Зазначені правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21.

При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач ОСОБА_1 після 01 січня 2016 року (закінчення строку дії договору) без належних на те підстав проживала в гуртожитку та сплачувала орендну плату по серпень 2018 року, фактично знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) зі сплати орендної плати за припиненим договором. Не погодивши продовження договору на новий строк, через не згоду з новим розміром орендної плати, позивач не могла не знати, що в неї, в такому разі відсутнє право користуватись приміщенням відповідача.

Не дивлячись на зазначене, позивач продовжила безпідставно користуватись приміщенням, здійснюючи оплату, у розмірі, що не був узгоджений сторонами. Тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення з відповідача коштів у розмірі 19 900 грн. 80 коп. як безпідставно набутих задоволенню не підлягають. Вимога щодо стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних є похідними вимогами, а тому також не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, однак не звернув уваги, що між сторонами не існувало договірних відносин.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в мотивувальній частині через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги підлягає зміні лише мотивувальна частина оскаржуваного рішення, а по суті вирішення позову - залишається без змін, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.