Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 523/10510/17

провадження № 61-10310св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуАкціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року у складі судді Кисельова В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від

13 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Райффайзен Банк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договору.

Позов мотивований тим, що в 2012 року йому стало відомо про існування кредитного договору № 014/83361/82/86775 від 11 грудня 2007 року, укладеного з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому позивач вказаний як позичальник кредитних коштів. Про факт укладення кредитного договору та існування заборгованості за нібито здійснене позивачем користування кредитними коштами, позивач, який постійно не проживає на території України у зв`язку з роз`їзним характером роботи (є моряком та працює на суднах, які здійснюють плавання за межами виключної (морської) економічної зони України), довідався через п`ять років після укладення відповідачем та представником за довіреністю позивача вказаного договору.

Відповідно до умов цього договору, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти (суму кредиту) у розмірі 60 996,00 дол. США, а також сплатити проценти, комісію та тарифи кредитора за користування кредитними коштами.

Позивач вважає, що факт укладення та сам кредитний договір

№ 014/83361/82/86775 від 11 грудня 2007 року є таким, що суперечить приписам законодавства та є проявом зловмисної домовленості представника позивача та відповідача, здійсненого з метою неправомірної наживи та завдання матеріальної шкоди позивачу.

Враховуючи тривале перебування за межами території України у зв`язку з роз`їзним характером роботи, а саме з: 23 жовтня 2012 pоку пo 14 лютого

2013 року; 23 листопада 2013 року по 24 травня 2014 року; 13 травня 2015 року по 17 жовтня 2015 року; 22 квітня 2016 року по 28 серпня 2016 року; 31 грудня 2016 року по 20 червня 2017 року, з підстав незалежних від волі позивача строк для подачі позовної заяви для відновлення своїх порушених прав і свобод був пропущений. Однак, позивач просить поновити йому строки позовної давності, оскільки у зв`язку з характером роботи, наявністю кримінального провадження не мав можливості звернутись до суду. Окрім того він розрахував, що за наслідками розслідування кримінального провадження його права будуть відновлені.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив:

визнати недійсним кредитний договір № 014/83361/82/86775 від

11 грудня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла ОСОБА_2 , та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

визнати недійсним договір іпотеки від 11 грудня 2007 року та договір поруки від 11 грудня 2007 року, укладені на забезпечення виконання кредитного договору № 014/83361/82/86775 від 11 грудня 2007 року щодо квартири АДРЕСА_1 ;

скасувати обтяження за реєстраційним номером № 626204702 від

11 грудня 2007 року, тип обтяження: заборона на нерухоме майно, підстава обтяження: договір іпотеки № 4434 від 11 грудня 2007 року, об`єкт обтяження: квартира АДРЕСА_1 ;

скасувати обтяження за реєстраційним номером № 6203910 від 11 грудня 2007 року, тип обтяження: іпотека, підстава обтяження: договір іпотеки № 4434 від 11 грудня 2007 року, об`єкт обтяження: квартира АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року, позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 строк позовної давності щодо пред`явлення позовних вимог до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору № 014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року та договору поруки та іпотеки від 11 грудня 2007 року.

Визнано недійсним кредитний договір № 014/83361/82/86755 від 11 грудня

2007 року, який був укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіної Л. М. 22 вересня 2007 року, № у реєстрі 4692, від імені ОСОБА_1 «Позичальник», відповідно до якого Кредитор надає Позичальнику кредит у розмірі 60 996 дол. США.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору поруки

№ 014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, який був укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ОСОБА_2 , залишено без задоволення.

Визнано недійсним договір іпотеки від 11 грудня 2007 року, який був укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» («Іпотекодержатель») та ОСОБА_1 («Боржник»), ОСОБА_2 («Іпотекодавцями»), відповідно до якого, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

№ 014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року була передана в іпотеку - квартира АДРЕСА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Пепеляшковою А. О., у реєстрі № 4434.

Знято заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_2 , яка була накладена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Пепеляшковою А. О. 11 грудня

2007 року у реєстрі № 106, реєстраційні номера № 626204702 від 11 грудня

2007 року, № 6203910 від 11 грудня 2007 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з аналізу змісту довіреності від 22 вересня 2007 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником та не вбачається, що він її уповноважив укладати від його імені кредитні договори, а також отримувати кошти в кредит. Вказана обставина також була встановлена в ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2013 року по справі № 22-ц/785/754/13. Підпис від імені ОСОБА_1 в заяві на отримання кредиту в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 05 грудня 2007 року, а також в анкеті-заяви на отримання кредиту під заставу від 04 грудня 2017 року виконаний саме ОСОБА_2 на підставі довіреності від 02 вересня

2007 року. Тому укладений 11 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіної Л. М.

22 вересня 2007 року, у реєстрі № 4692 від імені ОСОБА_1 кредитний договір № 014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, відповідно до якого Кредитор надає Позичальнику кредит у розмірі 60 996,00 дол. США, вчинений ОСОБА_2 в порушення вимог частин другої, третьої статті 238 ЦК України, а також не відповідав волевиявленню ОСОБА_1 , який не уповноважував на вчинення відповідного правочину, а також не виявляв бажання його укладати.

ОСОБА_1 не укладав кредитний договір № 014/83361/82/86755 від

11 грудня 2007 року з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», кошти у розмірі 60 996,00 дол. США, не отримував. Ці кошти отримала безпосередньо ОСОБА_2 . Доказів того, що кошти у розмірі 60 996 доларів США, які були отримані ОСОБА_2 були використані в інтереси сім`ї матеріали справи на містять.

Для укладення договору іпотеки відповідно до частини третьої статті 65 СК України необхідно було отримати письмову згоду подружжя на його укладення. Однак фактично такої згоди не було отримано, оскільки договір іпотеки був підписаний ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 . Таким чином, цей договір укладений ОСОБА_2 в порушення вимог частин другої, третьої статті 238 ЦК України, частини третьої статті 65 СК України, оскільки він не відповідав волевиявленню ОСОБА_1 , він не уповноважував на вчинення відповідного правочину, а також не виявляв бажання його укладати, а тому повинний бути визнаний недійсним на підставі частини першої, третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

В зв`язку з тим, що суд визнає недійсним договір іпотеки, то підлягають задоволенню похідні позовні вимоги позивача щодо зняття заборони відчуження на квартиру АДРЕСА_2 , яка булі накладені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Пепеляшковою А. О. 11 грудня 2007 року у реєстрі № 106, реєстраційні номера № 626204702 від 11 грудня 2007 року, № 6203910 від 11 грудня

2007 року.

Отже, відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 216 ЦК України суд не може зобов`язати ОСОБА_1 повернути АТ «Райффайзен Банк» кошти у розмірі 60 996,00 дол. США, відповідно до умов кредитного договору

№ 014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після померлої ОСОБА_2 , як її чоловік.

АТ «Райффайзен Банк» з метою відшкодування збитків, які пов`язані з недійсністю кредитного договору та договору іпотеки, має право звертися відповідно до частини четвертої статті 1231 ЦК України та частини першої статті 1282 ЦК з відповідними вимогами до ОСОБА_1 , який є спадкоємцем померлої ОСОБА_2

ОСОБА_1 не укладав, а також не надав згоди на укладення кредитного договору, договору поруки та іпотеки. Відомостей про те, що ОСОБА_1 особисто сплачував платежі відповідно до умов кредитного договору матеріали справи не містять, а також такі докази не надавали представники відповідача.

В заяві про застосування позовної давності, яка була подана представником відповідача, є посилання на те, що ОСОБА_1 дізнався про імовірне порушення свого права 26 вересня 2012 року, коли прибув в судове засідання.

Суд вважав, що позовна давність пропущена з поважних причин, оскільки позивачу не було відомо про існування спірних договорів, він звертався до правоохоронних органів, розраховуючи на можливість поновлення його прав у кримінальному провадженні, оскаржував судові рішення в апеляційному порядку, звертався із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. Окрім того, позивач постійно наполягав на тому, що йому нічого не було відомо про існування спірних договорів, що він не погоджував їх укладення. Суд також враховав тривалі службові відрядження позивача.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що з аналізу змісту довіреності від 22 вересня 2007 року вбачається, що

ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником та не вбачається, що він її уповноважив укладати від його імені кредитні договори, а також отримувати кошти в кредит. Тому на підставі частин першої, третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, необхідно визнати недійсним кредитний договір № 014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року.

Квартира АДРЕСА_2 відповідно до статті 60 СК України була спільною сумісною власністю подружжя

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згоди подружжя не було отримано, оскільки договір іпотеки був підписаний ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 . Тому цей договір був укладений ОСОБА_2 в порушення вимог частин другої, третьої статті 238 ЦК України, частини третьої статті 65 СК України, оскільки він не відповідав волевиявленню ОСОБА_1 , останній не уповноважував дружину на вчинення відповідного правочину, а також не виявляв бажання його укладати.

Також апеляційний суд погодився з висновком про наявність правових підстав для поновлення позивачу позовної давності, оскільки існували об`єктивні обставини, які не дали можливості ОСОБА_1 своєчасно звернутись до суду за захистом порушеного права.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2022 року АТ «Райффайзен Банк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просив скасувати судові рішення повністю, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що згідно з матеріалами справи

ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права 11 грудня 2007 року.

26 вересня 2012 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 1527/2-6716/11 позовну заяву ПАТ «Райффайзен Банк» задоволено. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції заборгованість за кредитом на загальну суму 1 607 774,27 грн та судові витрати в розмірі 3 073,00 грн. ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність кредитних зобов`язань під час розгляду справи № 1527/2-6716/11. З моменту першої явки в судове засідання 23 липня 2012 року до винесення рішення 26 вересня 2012 року, позичальник не був позбавлений можливості подати зустрічний позов в межах позовної давності. В день винесення судового рішення 26 вересня 2012 року ОСОБА_1 особисто приймав участь в справи та зазначив, що він згоден погасити заборгованість по тілу кредиту, але відсотки та пеню не має можливості сплачувати, про що зазначено в рішенні суду по справі № 1527/2-6716/11.

Факт укладання кредитного договору на підставі довіреності вже досліджувався судом, що є підставою звільнення від доказування, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України. Рішенням Суворовського районного суду

м. Одеси по справі № 1527/2- 6716/11 від 26 вересня 2012 року не прийнято до уваги заперечення відповідача ОСОБА_1 , оскільки вони не ґрунтувалось на нормах закону, а видача кредиту здійснювалася на підставі довіреності, виданої відповідачем своїй дружині ОСОБА_2 22 вересня 2007 року.

Кредитний договір, договір іпотеки та договір поруки оформлені згідно вимог цивільного законодавства, скріплені підписами працівника Банку та печатками з однієї сторони і підписами позичальника з іншої, що є безперечним підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договорів та їх укладення. Таким чином, Банк та позичальник, підписавши кредитний договір та договір іпотеки, встановили факт досягнення згоди між собою, щодо всіх істотних умов кредитного договору.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 27 квітня 1984 року, що правильно встановив суд першої інстанції. Проте, суд помилково дійшов висновку, що для укладання договору іпотеки була необхідна письмова згода подружжя, оскільки між подружжям існували правовідносини спільної сумісної власності. Відповідно до пункту 1.2. договору іпотеки було засвідчено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - подружжя. З договору іпотеки вбачається, що іпотекодавцем - є ОСОБА_2 та іпотечне майно належить дружині позивача на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, яке видано 28 березня 2007 року.

Відповідно до частини третьої статі 368 ЦК України (редакція від 14 червня

2007 року, станом на дату укладення договору іпотеки від 11 грудня 2007 року), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Станом на дату укладення договору іпотеки, діяв СК в редакції від 16 січня 2007 року. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Поза увагою суду залишилися докази, які були надані Банком на виконання ухвали про витребування доказів від 21 грудня 2020 року. Банком подане клопотання про долучення оригіналу кредитного договору, оригіналу кредитної справи та оригіналу договору про виконання постійного доручення на перерахування коштів з поточного рахунку від 11 липня 2012 року, зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_1 особисто здійснив платіж в погашення кредиту згідно КД № 014/83361/82/ НОМЕР_1 в сумі 3 000,00 дол США. Цей документ засвідчено особистим підписом ОСОБА_1 .

У січні 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в яких просив оскаржені судові рішення залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

Вказує, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2012 року позовом Банку задоволено, стягнуто із ОСОБА_1 1 607 774,27 грн. Саме 26 вересня 2012 року ОСОБА_1 вперше прибув у судове засідання та дізнався про існування кредитного договору та договору іпотеки. Не погодившись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2013 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня

2012 року залишено без змін. Після відмови у захисті прав у апеляційній інстанції, ОСОБА_1 21 червня 2013 року звернувся із заявою про кримінальне правопорушення. В рамках досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0003988 проведена судова почеркознавча експертиза (висновок № 98-п від 18 квітня 2014 року). За результатами її проведення було встановлено, що підпис від імені

ОСОБА_1 на ксерокопії посвідчення особи моряка, ксерокопії його паспорту, підпис у заяві - анкеті на отримання кредиту від імені ОСОБА_1 , підпис в умовах кредитування від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншими особами.

Дізнавшись про зазначені обставини, ОСОБА_1 звернувся із заявою про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня

2012 року за нововиявленими обставинами. Ухвалою Суворовського районного суду від 27 січня 2015 року у задоволенні заяви про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня2012 року відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року ухвала Суворовського районного суду від 27 січня 2015 року залишена без змін.

Крім цього, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого

2020 року була скасована постанова слідчого Суворовського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області від 13 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження. Досудове розслідування за вказаним кримінальним провадженням тривало на час розгляду цивільної справи в суді, що підтверджується ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 травня 2020 року.

Отже, узагальнюючи викладене: довіреність від 12 вересня 2007 року не уповноважувала ОСОБА_2 на отримання кредиту від імені ОСОБА_1 ; підписи в документах, які стали підставою для видачі кредиту та оформлення кредитного договору виконані не ОСОБА_1 ; кредитний договір

№ 014/83361/82/86775 від 11 грудня 2007 року та договір іпотеки нерухомого майна підписувала дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 не надавав згоду ОСОБА_2 на передачу майна в іпотеку.

В матеріалах справи є витяг з ЄРДР від 26 червня 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_1 є потерпілим у кримінальному провадженні.

Очевидно, що перебування справи в провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного й розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів у порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладання виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи, визначені предметом та підстав позову, й позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах. Вказані висновки викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2019 року у справі

№ 902/326/16 та від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2020 року у справі № 904/1080/19.6.14 та від 28 жовтня 2020 року у справі

№ 910/10963/19.

Таким чином, помилка у обраному способі захисту не може бути підставою для покладення на позивача значних майнових збитків.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі; відмовлено у задоволенні клопотання АТ «Райффайзен Банк» про зупинення виконання судових рішень.

В ухвалі Верховного Суду вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушили норми процесуального права та застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у якій зазначено, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17, у якій зазначено, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, у якій зроблено висновок, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14-ц, у якій зазначено, що преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі; пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України - суди попередніх інстанцій не врахували преюдиційні обставини, встановлені у справі № 1527/2-6716/11, а саме про обізнаність відповідача з 2012 року про укладення його дружиною кредитного договору, не досліджено інші докази на підтвердження зазначеної обставини).

03 лютого 2022 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договору, зняття заборони відчуження на квартиру реєстраційні номери № 626204702 від 11 грудня

2007 року, № 6203910 від 11 грудня 2007 року, тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 11 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіної Л. М. 22 вересня 2007 року, від імені ОСОБА_1 укладений кредитний договір

№ 014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, відповідно до якого кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 60 996,00 дол США.

В забезпечення виконання умов кредитного договору, 11 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладений договір поруки

№ 014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, відповідно до якого

ОСОБА_2 виступила поручителем за кредитним договором

№ 014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року.

11 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, відповідно до якого, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

№ 014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, була передана в іпотеку квартира АДРЕСА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А. О., у реєстрі № 4434.

22 вересня 2007 року ОСОБА_1 видана довіреність, відповідно до якої він уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатись всім своїм майном, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, укладати всі передбачені законом угоди щодо керування та розпорядження майном (крім дарування): купувати, здавати, приймати в дар, обмінювати, здавати в оренду, закладати та приймати під заставу нерухоме та інше майно, проводити розрахунки за укладеними угодами, подавати заяви (в тому числі на придбання нерухомості) в органи ВПР та МР про згоду на виїзд дітей за кордон та видачу їм проїзного документу, на приватизацію житла, земельної ділянки, постановку та зняття з реєстраційного обліку, та в будь-які інші установи, організації, представляти його інтереси в органах РАЦСу, МРЕВ, бюро технічної інвентаризації з будь-яких питань, з питання оформлення спадщини, одержувати належне йому майно, гроші (внески), цінні папери, а також документи від усіх осіб, установ, підприємств, організацій, банків України, ощадних банків, кредитних та фінансових спілок та усіх іноземних держав, відділень зв`язку і телеграфу на всіх підставах; розпоряджатись рахунками в зазначених банках; кредитних та фінансових спілках, отримувати поштову, телеграфну та іншу кореспонденцію, в тому числі грошову і посилкову, вести від його імені справи в усіх установах, кооперативах і громадських організаціях, а також вести справи в усіх судових установах із усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмету позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду, подачі виконавчого листа до стягнення, одержання присудженого майна або грошей. Для чого, надав право одержувати та подавати необхідні довідки та документи заяви, в т.ч, про належність майна на праві особистої приватної власності, розписуватися за нього, одержувати гроші та виконувати всі інші дії, пов`язані з цим дорученням. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Л. М.

В матеріалах справи наявна копія заяви від імені ОСОБА_1 на отримання кредиту в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 05 грудня 2007 року (т. 1, а. с. 30). Також наявна копія висновку Одеського Науково-дослідного експертного криміналістичного центру №98-п від 18 квітня 2014 року в межах кримінального провадження №0003988 від 27 червня 2013 року, яка була проведена на підставі постанови слідчого Жеребного О. В. від 17 березня 2014 року. Згідно вказаного висновку досліджувані підписи від імені ОСОБА_1 , виконані на ксерокопії посвідчення особи моряка серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , ксерокопії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 , у графах позичальника у заяві-анкеті на отримання кредиту під заставу від імені ОСОБА_1 від 04 грудня 2007 року, у графі «Підпис» заяви №15-75/65/1091 від 05 грудня 2007 року від імені ОСОБА_1 , у графах «Підпис» умов кредитування по програмі «Кредит під заставу нерухомості» від 05 грудня

2007 року - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підписам ОСОБА_1 (т.1, а.с. 174-181).

В матеріалах справи також міститься копія постанови про закриття кримінального провадження від 30 травня 2014 року слідчого СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Жеребного О. В., в якій наявні відомості, що ОСОБА_2 підробила заяву від імені ОСОБА_1 на отримання кредиту. Однак, кримінальне провадження було закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 41-42).

Судом першої інстанції під час огляду кримінального провадження №0003988 встановлено, що останнім процесуальним документом була постанова про закриття кримінального провадження від 13 грудня

2013 року, однак постанови слідчого Жеребного О.В. від 17 березня 2014 року про призначення судової почеркознавчої експертизи, а також постанови про закриття кримінального провадження від 30 травня 2014 року матеріали кримінального провадження не містять.

Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року була скасована постанова слідчого СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Жеребного О. В. від 13 грудня 2013 року по закриття кримінального провадження 0003988 від 27 червня 2013 року (т. 1, а. с. 194).

Отримані від АТ «Райффайзен Банк Аваль» документи кредитної справи №014/83361/82/86755 не містили оригіналів заяви на отримання кредиту в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 05 грудня 2007 року, а також анкети-заяви на отримання кредиту під заставу від 04 грудня 2017 року. Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» визнала той факт, що підпис від імені ОСОБА_1 в заяві на отримання кредиту в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 05 грудня 2007 року, а також в анкеті-заяви на отримання кредиту виконаний саме ОСОБА_2 на підставі довіреності від 02 вересня 2007 року.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з матеріалами цивільної справи № 1527/2-6716/11 за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов був поданий банком 26 червня 2009 року, однак вперше ОСОБА_1 з`явився в судове засідання у цій справі 23 липня 2012 року та надав пояснення, що дізнався про те, що його дружина взяла кредит лише на початку червня 2012 року. В процесі розгляду справи

№ 1527/2-6716/11 ОСОБА_1 надавав пояснення, що він кредит не отримував.

Все листування щодо отриманого кредиту з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» вела безпосередньо ОСОБА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2013 року, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції стягнено заборгованість за кредитом на загальну суму 1 607 774,27 грн, та судові витрати в розмірі 3 073,00 грн.

16 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення суду за новоявленими обставинами.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року, заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за новоявленими обставинами залишено без задоволення.

ОСОБА_1 працює моряком, а починаючи з 2012 року по 2017 року постійно перебував за межами території України, а саме з: 23 жовтня 2012 року дo

14 лютого 2013 року; 23 листопада 2013 року до 24 травня 2014 року; 13 травня 2015 року до 17 жовтня 2015 року; 22 квітня 2016 року до 28 серпня 2016 року; 31 грудня 2016 року до 20 червня 2017 року.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (стаття 237 ЦК України).

Відповідно до статті 238ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

У частині першій статті 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі

№ 295/11869/20 (провадження № 61-1204св21) зазначено, що «відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14-ц (провадження № 61-40927св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах».

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається:

суди встановили, що оспорюваний кредитний договір № 014/83361/82/86755 укладений 11 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , від імені якого діяла дружина - ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіної Л. М. 22 вересня 2007 року.Так само і договір іпотеки від 11 грудня 2007 року підписаний нею від імені ОСОБА_1 на підставі вказаної довіреності та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А. О., № у реєстрі 4434;

вказана довіреність недійсною не визнавалася, не була скасована, її зміст згідно установлених судами обставин підтверджує, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 , зокрема розпоряджатись всім своїм майном, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, укладати всі передбачені законом угоди щодо керування та розпорядження майном (крім дарування), проводити розрахунки за укладеними угодами, подавати заяви в будь-які установи, організації, одержувати належне йому майно, гроші (внески), а також документи від усіх осіб, установ, підприємств, організацій, банків України, ощадних банків, кредитних та фінансових спілок на всіх підставах, розпоряджатись рахунками в зазначених банках, кредитних та фінансових спілках, вести від його імені справи в усіх установах, кооперативах і громадських організаціях. Для чого надав право, зокрема розписуватися за нього, одержувати гроші та виконувати всі інші дії, пов`язані з цим дорученням. Обмежень щодо укладення кредитних або іпотечних договорів зазначена довіреність не містить;

суди не обґрунтували висновок, що оспорюваний кредитний договір вчинений ОСОБА_2 в порушення вимог частин другої, третьої статті 238 ЦК України, оскільки кредитний договір не є таким, який не може бути вчинений представником, і суди не встановили обставин, що цей договір вчинений ОСОБА_2 виключно у своїх інтересах, а позивач на такі докази не посилався. При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у липні 2017 року ОСОБА_1 , тобто через понад п?ять років після смерті дружини, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після стягнення заборгованості за цим кредитом рішенням Суворовського районного суду

м. Одеси від 26 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2013 року, тому безпідставним є посилання судів на відсутність в матеріалах справи доказів використання ОСОБА_2 кредитних коштів в інтереси сім`ї;

рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2012 року у справі № 1527/2-6716/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2013 року, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнено заборгованість за оспорюваним кредитним договором на загальну суму 1 607 774,27 грн. Позов в зазначені справі був поданий банком 26 червня 2009 року, однак вперше ОСОБА_1 з`явився в судове засідання у цій справі 23 липня 2012 року та в процесі її розгляду надавав пояснення, що він кредит не отримував.Суд такі доводи відхилив встановивши, що видача кредиту здійснювалась на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 своїй дружині ОСОБА_2 22 вересня 2007 року.

За таких обставин висновки судів, що ОСОБА_1 не укладав, а також не надав згоди на укладення кредитного договору та договору іпотеки, що укладення зазначених договорів не відповідає волі позивача, є помилковими. Тому підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними відсутні.

Позовні вимоги про скасування обтяжень на квартиру, що є предметом іпотеки за оспорюваним договором, є похідними від вимог про визнання недійсним іпотечного договору, а тому задоволенню також не підлягають.

Тому колегія суддів не вирішує питання застосування позовної давності, адже відповідно до частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Оскільки встановлено підстави для скасування судових рішень в оскарженій частині з ухваленням нового рішення про відмову у позові, то суд касаційної інстанції інші доводи касаційної скарги та підстави касаційного оскарження не аналізує.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі

№ 295/11869/20 (провадження № 61-1204св21), дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, судові рішення в оскарженій частині скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання до суду фізичною особою позову, коли в позовній заяві об`єднано чотири вимоги немайнового характеру ставка судового збору становила 2 560,00 грн (640,00 грн*4). Звертаючись до суду першої інстанції з позовом ОСОБА_1 судовий збір сплатив у розмірі 640,00 грн (т. 1 а. с. 1), тому недоплата склала 1 920,00 грн. За подання апеляційної скарги АТ «Райффайзен Банк» мало сплатити судовий збір в сумі 3 840,00 грн (640,00*4*150%), а сплатило 960,00 грн, тому недоплата склала 2 880 грн. За подання касаційної скарги сплачено 5 120,00 грн,

Зважаючи на відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , понесені АТ «Райффайзен Банк» судові витрати в оскарженій частині у зв`язку з поданням апеляційної скарги та переглядом справи у суді касаційної інстанції (всього 6 080,00 грн) підлягають відшкодуванню за рахунок ОСОБА_1 . Недоплачений судовий збір в сумі 4 800,00 грн. підлягає стягненню

з ОСОБА_1 в дохід держави.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договору, зняття заборони відчуження на квартиру реєстраційні номери № 626204702 від 11 грудня 2007 року, № 6203910 від

11 грудня 2007 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зазначених вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» судові витрати на сплату судового збору в сумі 6 080,00грн.

Стягнути із ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 4 800,00 грн.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року в скасованій частині втрачають законну силу і подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук