Справа № 127/9806/22
Провадження № 22-ц/801/501/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 рокуСправа № 127/9806/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Оніщука В.В., Рибчинського В.П.

за участю секретаря Литвина С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18.01.2023 року, повний текст якої виготовлений 23.01.2023 року, постановлену у приміщенні того ж суду під головуванням судді Ан О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , -

в с т а н о в и в:

В травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова» (далі - КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказала, що з 15.04.1999 року вона працювала кухарем в КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова». Після введення на території України воєнного стану Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, побоюючись за життя своїх дітей, вона виїхала до Республіки Польща, де перебувала в період часу з 09.03.2022 по 20.04.2022. Повернувшись в Україну, 27.04.2022 вона вийшла на роботу, де і дізналась про те, що наказом від 09.03.2022 року її було звільнено з роботи за власним бажанням, в зв`язку з чим їй видали трудову книжку із записом про її звільнення з роботи за власним бажанням на підставі наказу №68 від 09.03.2022.

Зазначила, що заяви про звільнення за власним бажанням вона не писала і намірів звільнятись з роботи не мала, а тому відсутнє її волевиявлення на звільнення, що свідчить про порушення процедури звільнення та її трудових прав як працівника.

Враховуючи викладене, просила суд визнати протиправним та скасувати наказ №68 від 09.03.2022 року про звільнення її з роботи за власним бажанням та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 15 898,43 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду від 23.06.2022 року у справі було призначено судово - почеркознавчу експертизу ,а провадження у справі зупинено.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 неодноразово збільшувала позовні вимоги Останньою заявою про збільшення позовних вимог від 12.10.2022 року, просила суд визнати протиправним та скасувати наказ №68 від 09.03.2022 року про звільнення її з роботи за власним бажанням, поновити її на роботі на посаді кухаря харчоблоку четвертого розряду та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 35 774, 80 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду від 18.01.2023 року провадження в справі закрито в зв`язку з відсутністю предмету спору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вказала, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд невірно застосував п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та не звернув увагу на висновки, викладені у постановах Верховного суду, зокрема від 20.09.2021 у справі №638/3792/20, від 10.04.2019 року у справі №456/647/18, відповідно до яких суд закриває провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмета спору або у випадку припинення предмету спору, якщо між сторонами в зв`язку з цим не залишилось неврегульованих питань. Суд не звернув увагу на те що, відміна пункту оскаржуваного наказу новим наказом відповідача від 22.12.2022 року не призвело до вирішення спору між сторонами, оскільки новим наказом не було відновлено порушені права позивача, а лише змінено підставу її звільнення. В даній справі суд повинен був надати належну правову оцінку не лише наказу про звільнення, але й законності самого факту звільнення, яким порушено трудові права позивачки. Крім того, суд не вирішив питання про стягнення з відповідача на її користь понесених судових витрат за проведену судову почеркознавчу експертизу та оплату послуг на професійну правничу допомогу адвоката.

У відзиві на апеляційну скаргу КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР» вважає ухвалу суду законною і обгрунтованою, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Суд встановив ,що наказом КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» №164 від 22.12.2022 року пункт 7 наказу №68 від 09.03.2022 ,а саме : « ОСОБА_1 кухаря харчоблоку, звільнити за власним бажанням 09.03.2022, на підставі ст. 38 КУпАП» - визнано недійсним та відмінено. Звільнено ОСОБА_1 кухаря харчоблоку з 09.03.2022 за відсутність на роботі 09.03.2022 року без поважних причин, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, хоча що на час звернення позивача до суду з позовом предметом спору був наказ №68 від 09.03.2022 в частині звільнення позивача за власним бажанням , проте ,встановивши, що відповідач наказом №164 від 22.12.2022 року визнав його недійсним, виходив із того, що провадження у справі підлягає закриттю в зв`язку з припиненням предмету спору . Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про визнання протиправним наказу про звільнення, а тому окремо судом розглядатись не може.

З таким висновком колегія суддів погодитись не може, оскільки вважає, що суд порушив норми процесуального права, а саме ч.1 ст.255 ЦПК України.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.09.2021 у справі №638/3792/20.

Таким чином, для закриття провадження у справі після його порушення суд повинен був виявити обставину відсутності предмету спору - об`єкту спірного правовідношення, з приводу якого виник спір ,певної матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач пред`явила вимоги до відповідача про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення її на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто, предметом спору ,як об`єктом спірного правовідношення, виступала не стільки вимога про скасування оскаржуваної частини наказу про звільнення позивача , як оцінка її протиправності та пов`язані із нею наслідки - поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи не вбачається ,що ці питання ,які є об`єктами спірного правовідношення між сторонами , в зв`язку з відміною відповідачем свого наказу, є врегульованими ,зокрема, щодо визнання наказу про її звільнення за власним бажанням протиправним ,щодо її поновлення на роботі, як наслідку і стягнення середнього заробітку. Після визнання наказом №164 від 22.12.2022 року спірного пункту наказу відміненим , відповідач не поновлював позивача на роботі , не виплачував їй заробітну плату ,а звільнив її з роботи за ст.40 КзПП України, тобто фактично змінив формулювання підстав її звільнення зі ст.38 КзПП України на п.4 ст.40 КзПП .

Закриваючи провадження у справі, суд взяв до уваги в якості предмета спору лише вимоги в частині скасування оскаржуваного пункту наказу про звільнення позивача за власним бажанням, залишивши поза увагою при цьому вимоги ОСОБА_1 щодо встановлення його протиправності , поновлення її на роботі та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу , які також входить до предмету спору і які на час закриття провадження у справі залишались не врегульованими.

Суд не звернув увагу, що спір між сторонами залишався і після прийняття відповідачем наказу №164 від 22.12.2022, яким скасовано наказ в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням, оскільки новим наказом відповідач не поновив її трудові права ,що залишались предметом спору .

Отже, спір щодо захисту трудових прав ОСОБА_1 та її вимоги після закриття судом провадження у справі залишались невирішеними.

Враховуючи викладене, висновок суду про те, що у даній справі відсутній предмет спору, що є підставою закриття провадження у справі , необґрунтований.

Сам факт відміни відповідачем оспорюваного наказу не є підставою для закриття провадження у справі і не вирішення вимог позивача по їх суті - щодо встановлення протиправності чи законності оскаржуваного наказу, щодо задоволення чи відхилення вимог про поновлення її на роботі з часу звільнення, щодо виплати чи невиплати їй з часу звільнення середнього заробітку .

Відтак доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу і, враховуючи, що порушення судом норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали про закриття провадження у справі, колегія суддів вважає, що ухвала на підставі п. 4 ч. 1ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.367,369, 379 ЦПК України, апеляційний суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18.01.2023 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: В.В. Оніщук

В.П. Рибчинський