Справа № 456/5040/21
Провадження № 2/456/68/2023
РІШЕННЯ

іменем України

21 лютого 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Дверій Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу №456/5040/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

встановив:

Позивач звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.02.2014 року уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . Від шлюбу з відповідачем, мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Одруження з відповідачем виявилось невдалим, у зв`язку з чим вони вирішили розлучитись та поділити набуте майно в шлюбі. Під час перебування в шлюбі серед іншого майна ними спільно на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Васьків Л.М. за спільні кошти подружжя придбано квартиру, що за адресою : АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано лише за відповідачем.

В досудовому порядку поділ нерухомого майна подружжя вирішити не представляється можливим за небажанням відповідача. Таким чином, враховуючи, що набута ними в період шлюбу квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, її слід поділити між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши відповідно за позивачем і відповідачем право власності - в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, однак представником було подано заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, просив позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день і час слухання справи, подав до суду відзив, в якому зазначив, що 17.10.1998р. між ним ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який 05.11.2021р. за рішенням Стрийського міськрайонного суду розірвано. Підставою розірвання шлюбу стали постійні непорозуміння між ним та відповідачкою, яка нехтуючи сім`єю вела розгульний спосіб життя та зловживала алкоголем. Від шлюбу в них є син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 який на даний час проживає з колишньою дружиною. З 2017р. в них з колишньою дружиною почали погіршуватись сімейні стосунки так як остання постійно зловживала спиртними напоями, а він змушений був повністю фінансово забезпечувати сім`ю. Саме з того часу почав задумуватись про придбання своєї особистої власності для подальшої можливості окремого проживання. Маючи такий намір забезпечити себе особисто житлом, він звернувся до своєї знайомої ОСОБА_6 з проханням позичити кошти в розмірі 520000грн. На початку серпня, а саме 01.08.2018р. між ним та ОСОБА_7 було укладено розписку за якою він отримав в позику грошові кошти в розмірі 520000грн. на особисті потреби з терміном погашення на три роки з можливістю його продовження. В подальшому 08.08.2018р. на підставі договору купівлі - продажу він особисто за кошти отримані від ОСОБА_8 придбав у ОСОБА_9 3-х кімнатну квартиру за адресою : АДРЕСА_1 . При цьому за вимогою ОСОБА_10 він 10.12.2021р. особисто повернув останній позичені кошти в розмірі 520000грн. які брались ним на купівлю особисто для себе квартири за адресою : АДРЕСА_1 . За таких обставин стверджує, що дана квартира була куплена за його особисті кошти, так як борг за позичені кошти сплачено ним особисто після розірвання шлюбу з відповідачкою, яка взагалі не брала ніякої участі в придбанні даного житла. В своєму позові про поділ майна подружжя ОСОБА_1 вказує, що за час шлюбу ними придбано таке майно як: квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що ОСОБА_1 користуючись презумцією рівності часток у власності подружжя передбачуваної чинним законодавством України, вводить суд в оману з приводу її участі в придбанні вищевказаного майна за час шлюбу. Такі голослівні доводи ОСОБА_1 викладені в її позовній заяві, без посилання на будь які фактичні докази понесення ним матеріальних затрат на купівлю даного майна, не можуть прийматись судом до уваги зважаючи на наявність в нього усіх належних та допустимих доказів з приводу придбання особисто ним цієї нерухомості за особисті грошові кошти. За таких обставин просив в задоволенні позовних вимог відмовити за їх недоведеності.

У відповідності до вимог ч. 2ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2014 по 05.11.2021.

Від спільного шлюбу у сторін є син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період шлюбу ними було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 08.08.2018.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.08.2018, вбачається, що 08.08.2018 ОСОБА_2 , набув у приватну власність квартиру по АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, серії та номер: 1177, виданий 08.08.2018, приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області.

Згідно заяви ОСОБА_1 , від 08.08.2018, засвідченої приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу, Ковальська М.В., надала свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 , договору купівлі-продажу квартири, їй відомо за яким купити, за ціну і на яких умовах, квартиру АДРЕСА_3 . При цьому заявила, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї та погоджується з тим, щоб умови договору купівлі-продажу визначались її чоловіком.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя половину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до п.п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Зважаючи на те, не подано суду достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя ( недостатність утримання спільної дитини , витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо) в розумінні ст. 70 СК України, а також , що жодна із сторін не заявила вимог про реальний поділ спільного майна, відсутність даних про технічну можливість такого поділу, суд приходить до висновку, що таке майно слід поділити, визначивши за кожним із сторін по рівній частці у спільній власності, а саме по 1/2 частці у праві спільної власності на вказану квартиру.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яка на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не бере до уваги твердження відповідача того, що квартира була куплена ним особисто за кошти, які він отримав у позику, оскільки таке не підтверджується належними та допустими доказами.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору, які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 18, 19, 42, 81, 82, 141, 263-265, ЦПК України, ст. ст.ст. 60, 69, 70 СК України, ст.ст. 15, 372, 378 ЦК України, суд , -

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в сумі 2974 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят чотири) грн. 00 коп.

Скасувати арешт накладений відповідно до ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2012 року на квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 , проживаючим в с. Братківці Стрийського району Львівської області.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Суддя Р. Т. Шрамко