Єдиний унікальний номер справи 336/5265/22
Номер провадження 2/336/502/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2023 м.. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі: головуючої судді Карабак Л.Г., при секретарі Нечаї О.В., з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , представника третьої особи Шовкопляс М.В., розглянувши у судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання незаконним утримання на території України малолітньої дитини та зобов`язання передати дитину для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 громадянин Королівства Данії, 11.10.2022 року звернувся до суду із позовом у якому просив: визнати незаконним утримання ОСОБА_4 на території України малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 номер паспорта, номер CPR). Зобов`язати ОСОБА_4 передати дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батькові ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання Королівства Данії.

На обґрунтування позову зазначив, що 25.11.2011 року, між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилась донька ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 отримала громадянство Королівства Данії за народженням відповідно до розділу І Закону про громадянство Данії, що підтверджується свідоцтвом про громадянство у справі № 2018-81 17. Згідно повідомлення Міністерства Юстиції України та Головного центра обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України стало відомо, що ОСОБА_6 19.01.2022 року о 8:16 перетнула пункт пропуску Запоріжжя та покинула територію України. Після чого подружжя постійно проживало на території Королівства Данії за адресою Onsholtvej 74 А, 1., 8260 Viby J, ОСОБА_7 . 06.04.2022 року відповідачка повідомила позивача про те, що вона хоче виїхати до Німеччини, де мешкають деякі члени її родини. Позивач не був проти виїзду дружини до Німеччини, але був проти виїзду доньки. 09.04.2022 року об 11:00 дружина із дитиною вирушили за покупками. Позивач відігнав машину на ремонт. Приблизно о 13:00 позивач, повернувшись додому за адресою: АДРЕСА_1 та виявив, що дружина та донька не повернулися. Оскільки зазвичай сімейний похід в магазин займав небагато часу, позивач занепокоївся зникненням родини. Занепокоєння позивача було викликане ще й тим, що відповідачці було важко доглядати дитину через стан здоров`я. Позивач шукав дружину та доньку протягом двох годин, після чого від звернувся із заявою про зникнення родини в поліцію ОСОБА_8 в м. Орхус, ОСОБА_7 . Приблизно о 15:20, 09.04.2022 року, з повідомлення поліції він дізнався, що ОСОБА_9 та відповідачку бачили на вокзалі м. Орхус. Поліція ОСОБА_8 надала позивачеві реєстраційний номер 4200-61605-03759-22, заяви про підозру у викраденні дитини. У подальшому позивач отримав реєстраційний номер 4200-83979-0010222 в зв`язку з незаконним перевезенням дитини та розшуку відповідачки. Позивачеві стало відомо, що о 20:49 годині 15.04.2022 року ОСОБА_6 перетнула пункт пропуску Вилок, в`їхала на територію України виїзду з території України до цього часу зафіксовано не було.

Ухвалою від 05.12.2022 року у справі було відкрите провадження.

Відповідачка ОСОБА_4 надіслала відзив від 26.12.2022 року у якому заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що її донька тривалий час проживала та виховувалась в Україні, має в Запоріжжі постійне місце проживання, навчається. Наміру переїхати до Данії на постійне місце проживання вона не мала.

Ухвалою від 25.01.2023 року було закінчено підготовче провадження.

В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позову, посилаючись на обставини викладені у позові, зазначали, що відповідачка вивезла дитину з Данії незаконно, без згоди батька, штучно ізолювала від спілкування, приховує місце знаходження дитини.

Представник відповідачкиу судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на заперечення, викладені у відзиві.

Представник третьої особи проти задоволення позову заперечував, посилався на те, що дитина навчається в Україні володіє російською та дещо українською мовою, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Вислухавши сторони та їх представників, вивчивши докази у справі суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 25.11.2011 року, між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 368, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 від 03.07.2021 року (а.с.93).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилась донька ОСОБА_5 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження актовий запис №463, Серії НОМЕР_3 від 03.07.2021 року (а.с.94).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20.09.2022 року шлюб між сторонами було розірвано.

Згідно свідоцтва про громадянство Королівства Данія від 10.10.2018 року Справа №2018-81 17, ОСОБА_6 набула громадянство Данії за народженням відповідно до розділу 1 Закону про громадянство Данії, див. Декрет №422 від 7 червня 2004 року з останніми змінами, внесеними Законом №1562 від 13 грудня 2016 року (а.с.15-16) та отримала паспорт громадянки Королівства Данії (а.с.14).

Сімейним судом Данії прийнято рішення (номер справи: 2022 35582, будинок сімейного суду, 08-06-2022). Документ про тимчасову (поодинці ред.) опіку: сімейний суд вирішив, що ОСОБА_10 , , тимчасово передано під опіку Айя Аль-Лабі, , відповідно до розділу 26(1) Закону про батьківську відповідальність. Це тимчасове рішення діє до тих пір, поки остаточна угода або рішення не буде виконано. Рішення втрачає чинність, якщо клопотання про прийняття рішення про опіку або піклування над дитиною місце проживання, скасовано або відхилено, або батьки відновили спільне проживання. Це тимчасове рішення може бути виконане в сімейному суді відповідно до ч. 3 п. 1 розділу 478 процесуального кодексу (а.с.15).

Дитина в Данії була зарахована до приватної школи «Hejbjereg», пройшла співбесіду, мала з`явитися до школи у визначений строк, але не з`явилася, лист адресований усім, кого це стосується (а.с.17).

Міністерство праці, сім`ї, соціального захисту та громадян похилого віку Королівства Данії сформувало документ про повернення дитини, у якій зафіксовані обставини зникнення дружини та дитини позивача, якою орган влади Данії уповноважений діяти в межах повноважень щодо дитини (а.с.19-23). Позивачу у зв`язку опікою над дитиною в Данії призначена соціальна допомога (а.с.30,31).

Згідно відповіді Міністерства юстиції України у справі відповідно до порядку виконання Конвенції на території України, затвердженого постановою КМУ від 10.07.2006 року, вжито ряд заходів та встановлена комунікація з Центральним органом Королівства Данія про вжиття заходів щодо розшуку та повернення дитини ОСОБА_11 (а.с.33).

Згідно даних Державної прикордонної служби від 14.07.2022 року ОСОБА_6 перетинала кордон України 06.11.2021 року, виїхала до Відня, 26.12.2021 року в`їхала з ОСОБА_12 , 19.01.2022 року, виїхала до ОСОБА_12 , 15.04.2022 в`їхала до України через пункт пропуску Вилок (а.с.34).

Позивач надав спільні фото з дитиною, які свідчать про роль батька щодо дитини, його ставлення до доньки (35-40).

09 квітня 2022 року ОСОБА_4 звернулася до Управління з питань возз`єднання сімей при Міністерстві імміграції та інтеграції Данії для отримання тимчасової посвідки на проживання в Данії (а.с.178-182).

Згідно із письмовим інформаційно - мотиваційним інтерв`ю, яке давалося ОСОБА_4 в Данії, на предмет отримання нею відповідного дозволу на постійне проживання у Міністерстві імміграції та інтеграції, відповідачка заявила посадовій особі, яка формувала формуляр інтерв`ю: що їй відомо, що ОСОБА_6 , має громадянство Данії; набуття донькою датського громадянства є найкращим для доньки, оскільки її батько - ОСОБА_1 є громадянином Данії; що її план полягає у тому, щоб вона та донька переїхали до Данії.

20 травня 2022 року на адресу у м. Орхус (Данія), яку зазначила відповідачка, заповнюючи формуляр, надійшло офіційне повідомлення, що заява про надання тимчасової посвідки на проживання задоволена та ОСОБА_13 отримала дозвіл на тимчасове проживання в Данії з терміном дії до 17 березня 2024 року.

Разом із посвідкою відповідачка отримала номер соціального страхування та дозвіл на право на роботу. Умовою отримання цієї посвідки зазначено: «Ви повинні проживати в муніципалітеті Орхус, оскільки Ви проживаєте з близькими родинами і заявили, що бажаєте продовжувати жити там».

Адреса на яку надійшла відповідь від Управління з питань возз`єднання сімей при Міністерстві імміграції та інтеграції Данії та адреса за якою ОСОБА_13 повинна проживати є адресою постійної реєстрації місця проживання батька дитини ОСОБА_1 та самої дитини ОСОБА_11 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрація у Бюро реєстрації резидентів Данії.

Міністерство праці, сім`ї, соціального захисту та громадян похилого віку Королівства Данії, вживало заходів для розшуку дитини, зверталося до Національної поліції України, проте встановити місце знаходження дитини не встановлено, мати відмовилася надавати таку інформацію (а.с.201).

На виконання доручення компетентних органів Данії, поліція м. Гернсхайм, Німеччина, проводила заходи розшуку дитини та її матері, проводила обшуки в помешканні матері відповідачки, опитувала осіб, які б могли дати інформацію про них, але всі вони, включаючи мати відповідачки ОСОБА_14 пояснили, що відповідачка до Німеччини не прибула (а.с. 204,205).

Також позивачем надано особисте листування із дитиною та дружиною на момент спільного проживання, яке в судовому засіданні не оголошувалося, оскільки відповідачка не надала на це згоди, яке свідчить про усталені позитивні сімейні стосунки із розподілом та розумінням ролей та сімейних конструкцій: батько дитина, чоловік дружина (а.с.223-238).

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно закону України Про приєднання України до Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 11.01.2006року, Верховна Рада України приєдналася від імені України до Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага, з заявою до статті 6 Конвенції, що свідчить про те, що Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1985 була ратифікована і відповідно до Конституції України є частиною національного законодавства України.

Ст. 11 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року визначено, що якщо відповідні судові або адміністративні органи не досягли ніякого рішення протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або Центральний орган запитуваної держави за власною ініціативою або на прохання Центрального органу держави, що запитує, мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки. Якщо відповідь отримана Центральним органом запитуваної держави, такий орган передає відповідь Центральному органові держави, що запитує, або заявнику.

Відповідно до ст. З Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року: «Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, абр здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті а, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави».

Відповідно до ст. 16 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року: «Після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна ти повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення».

Згідно ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також заживання правом в інших формах.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю.

Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить ї місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання патини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 552/1759/19 провадження № 61-18088св19, місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини порушує її права та інтереси і право батька чи матері на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулась зміна місця проживання дитини.

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 552/1759/19 провадження № 61-18088св19, під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника письмове або усне, за наявності доказів, на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Відповідно до правових позицій постанови Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 52/1759/19 провадження № 61-18088св19, найкращі інтереси дитини не співпадають з інтересами батька або матері, за винятком і настільки, наскільки вони і неминуче мають спільні різноманітні критерії оцінки, пов`язані з індивідуальною особистістю дитини, загальною та конкретною ситуацією. Тим не менш, їх неможна сприймати в ідентичній манері, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або ж приймає рішення по суті заяви про батьківську опіку або батьківські права, враховуючи, що останнє судове провадження в принципі не має нічого спільного з намірами Гаазької конвенції.

Відповідно до Указу Президента від 24.02.2022 року Про введення воєнного стану в Україні було введено військовий стан строком на 30 діб, який в подальшому був продовжений низкою Указів Президента і діє на цей час.

Відповідачка ОСОБА_4 очевидно, без відповідної, свідомої згоди батька ОСОБА_15 - ОСОБА_16 незаконно її вивезла з Данії та змінила місце проживання малолітньої дитини. По це свідчить як ненадання відповідачкою належних та допустимих доказів того, що батько дитини надав згоду на вивезення дитини з ОСОБА_17 так і активні, послідовні дії позивача спрямовані на повернення дитини.

Крім того, встановлено, що рішення покинути ОСОБА_7 та вивезти дитину відповідачкою прийнято одноособово, приховано від позивача, та суперечить інтересам дитини. Зазначений висновок випливає з встановлених судом обставин: рішення компетентних органів Королівства Данія.

Відповідачкою не надано доказів того, що вона мала законні підстави так вчиняти а саме, не підтверджені посилання на те, що вона була жертвою сімейного насильства, Позивачка не зверталася до компетентних органів Королівства Данії, до органів Національної поліції України, із скаргами щодо сімейного насильства. Не доведено відповідачкою навності таких обставин, які б обє"ктивно обумивлювали б її дії, таких загроз для неї та для дитини, не доведено, що розлучення дитини із батьком, переміщення її в Україну відповідає найкращому інтересу дитини.

Намір набути офіційний статус та право проживання в Данії позивачка висловила вільно, пройшла відповідні процедури отримала посвідку на проживання та на право працювати. Вибір країни проживання для родини був обопільним, родиною вчинено усі дії щодо оформлення свого та дитини проживання у Данії, яка відтак вважається країною перебування.

Позивачка маючи намір виїхати з Данії та вивезти дитину приховала цей намір від батька, змінивши номери телефонів, свого та дитини фактично унеможливила спілкування дитини із батьком, фактично зараз дитина ізольована. Весь час перебування у шлюбі відповідачка існувала за кошти, якими її забезпечував позивач, він створив усі умови для проживання родини у Данії, що перевірялося компетентними органами країни перебування.

Відповідачка надала копії документів, які свідчать про те, що ОСОБА_6 проживала в Україні, це зокрема медична картка, характеристика з навчального закладу у м.Запоріжжі. Проте нею не були додані оригінали цих документів а відомості, які містять копії не спростовують доводів позивача. Родина дійсно до переїзду в ОСОБА_7 мешкала в Запоріжжі. 28.04.2023 року ОСОБА_4 з дитиною переїхала та стала на облік як внутрішньо переміщена особа у м.Тячів, Тячівського району Закарпатської області, проживає за адресою: АДРЕСА_3 (т. 2, а.с.13).

Вище вказані обставини не відповідає інтересам дитини, одноособове рішення ОСОБА_4 про перевезення дитини на територію України не можна вважати таким, що реалізовано у законний спосіб. Батько має емоційну прихильність до дитини, до виїзду дружини вважав їх родину міцною, вважає, що об`єднання родини можливе.

Відповідно до інтересів дитини буде її повернення на територію її постійного місця проживання.

Таким чином, відповідно до положень ст. ст. 51, 68 Конституції України, ст.ст. З, 11, 13, 15, 16, 20, 291, 292 ЦК України, ст.ст. 50, 160, 162 СК України на відповідачку, як на одного з подружжя та одного з батьків покладено обов`язок поважати та враховувати думку іншого з подружжя стосовно виховання спільних дітей, зокрема на визначення постійного місця проживання і без усного, письмового, або мовчазного дозволу останнього не здійснювати дії, спрямовані на змінення місця проживання дитини та порушення права позивача на батьківство.

Слід зауважити, що відповідачка, маючи намір покинути ОСОБА_7 та вивезти дитину, мала діяти у відповідності до законодавства країни перебування, зважаючи на те, що дитина є громадянкою Данії. При чому вивезення дитини, має бути обов`язково погоджено з батьком, дотримання процедури переміщення дитини у супроводженні одного з батьків має бути оформлене належним чином, обов`язок дотримання законодавства покладається на відповідачку, якими б не були власні мотиви її дій.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 43, 49, 58,175-177 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати незаконним утримання ОСОБА_4 на території України малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 номер паспорта, номер CPR).

Зобов`язати ОСОБА_4 передати дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батькові ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання Королівства Данії.

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16.03.2023 року.

Позивач: Муштак АЛ-ЛАБІ, 15.01.1979 р.н., Onsholtvej 74 a, 1, 8260 Viby J Данія, номер паспорту: НОМЕР_4 , номер СРК: НОМЕР_5

Відповідач: ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_4 , номер паспорта НОМЕР_6 .

Суддя: Л.Г. Карабак