Справа № 461/4840/21 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/2989/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 жовтня 2022 року в складі судді Юрківа О.Р. в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надії Миколаївни про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування за законом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на нежитлове приміщення,-

встановив:

У червні 2021 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

Вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, політичний в`язень ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець села Холонів, Горохівського району, Волинської області, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , та був громадянином Канади.

В Україні батько мав постійне місце проживання і мешкав за адресою: АДРЕСА_2 .

01 жовтня 2019 року ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги, подав заяву про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Зуєвої С.М.

10 жовтня 2019 року була подана нотаріально завірена заява про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., яка завела спадкову справу після смерті батька за № 7/2019 від 26 квітня 2019 року, за заявою відповідачки.

Спадкова маса складалася із житлового будинку та двох комерційних об`єктів нерухомого майна у м. Львові. 02 березня 2010 року спадкодавцем ОСОБА_5 складено заповіт на ОСОБА_6 , який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л.І.

Заповітом не було охоплено два комерційні приміщення, придбані за кошти померлого, під час перебування у шлюбі з відповідачкою, а саме: магазин промислових товарів на АДРЕСА_3 , загальною площею, 63,9 кв. м., в місті Львові, дата державної реєстрації 05.01.2012, зареєстрований на ОСОБА_3 ; магазин (кафе-бар), загальною площею 64,2 кв. м., АДРЕСА_4 , дата державної реєстрації 05.01.2012, зареєстрований на ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що він має право на частку в даних комерційних приміщеннях, як спадкоємець першої черги при спадкуванні за законом.

20 квітня 2021 року для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначені об`єкти, позивач подав заяву до приватного нотаріуса Нор Н.М., однак 12 травня 2021 року приватним нотаріусом Нор Н.М. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва, через відсутність правовстановлюючих документів на комерційні об`єкти.

Оскільки за життя спадкодавця договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не укладався, отже неможливо встановити розмір частки, яка належала спадкодавцю.

Позивач стверджує, що все комерційне майно було придбане за власні кошти, ввезенні з Канади його батьком ОСОБА_5 . Оформлене майно було на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тим, що батько був введений відповідачкою в обману щодо неможливості реєстрації бізнесу на громадянина іншої держави.

Просив позовні вимоги задовольнити та визнати за померлим ОСОБА_5 право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , яке є об`єктом спільної сумісної власності та визначити за ним 3/4 частки у праві спільної сумісної власності. Також, просив визнати за ним право власності на 3/8 частки нерухомого майна на два комерційні об`єкти, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5 .

09.06.2021 Галицький районний суд м. Львова відкрив провадження у справі.

06.07.2021 до суду надійшла від позивача заява про зміну предмету позову і збільшення позовних вимог (а.с. 31-33).

ОСОБА_4 стверджує, що спірні комерційні приміщення відповідачкою передані в оренду. За оренду ОСОБА_3 отримує значні кошти і відмовляється оплачувати йому за частку, яка передбачена спадкоємцю першої черги за законом, і яку вони узгодили з відповідачкою в нотаріуса ще у 2019 році.

Листом у 2021 році ОСОБА_4 звернувся до відповідачки про виплату йому коштів за оренду приміщень. Розрахунок суми в листі за квадратний метр брався шляхом порівняння ціни за аналогічне приміщення у відповідному районі з мережі Інтернет. Розрахунок був проведений з врахуванням 1/4 частки за 18 місяців. Відповідачка відмовилася виплатити кошти. Позивач вважає, що за ним слід визнати право власності на 3/8 частки нерухомого майна на два комерційні об`єкти, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5 , а також стягнути з відповідачки на його користь 756 843, 75 грн. за оренду приміщень.

15.07.2021 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на нежитлове приміщення. Вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_3 є власником приміщення квартири АДРЕСА_5 та приміщення квартири АДРЕСА_6 загальною площею 64,2 кв. м. (яка згідно з рішенням виконавчого комітету ЛМР від 19.04.1996 №196 використовується як нежитлова та є переобладнаною), що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 (а.с. 81-82).

Вказане нерухоме майно придбавалося нею за її особисті кошти (власні заощадження, які ще до укладення шлюбу були надані у позику третій особі, а погашення боргу здійснювалося у період шлюбу з ОСОБА_5 та саме на повернуті кошти було набуто у власність зазначене нерухоме майно), набуті до періоду укладення шлюбу із ОСОБА_5 , відтак вказане майно належить їй на праві особистої приватної власності.

Оскільки вказане майно придбано нею за кошти, які належали їй до шлюбу та були її особистою приватною власністю, знаходилися у позичальника ОСОБА_8 та були повернуті перед придбанням цього нерухомого майна, таке нерухоме майно є її особистою приватною власністю, а ОСОБА_5 жодної участі у придбанні цього майна не приймав, більше того, на вказане майно не претендував, що також підтверджується і заповітом, складеним ним, у якому покійний ОСОБА_5 визначив коло спадкоємців та обсяг спадкового майна. Просила позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.07.2021 задоволено частково заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Накладено арешт на майно: магазин промислових товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею, 63,9 кв. м., дата державної реєстрації 05.01.2012 року, зареєстрований на ОСОБА_3 ; магазин (кафе-бар), загальною площею 64,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , дата державної реєстрації 05.01.2012 року, зареєстрований на ОСОБА_3 .

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13.09.2021 зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на нежитлове приміщення прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним позовом.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 жовтня 2022 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи: Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надії Миколаївни про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування за законом задоволено частково.

Встановлено, що частка померлого ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності в магазині, що на АДРЕСА_4 становила 3/4.

Встановлено, що частка померлого ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності в магазині, що на АДРЕСА_3 становила 3/4.

Визнано за ОСОБА_4 право власності, у порядку спадкування, на 3/8 частки нерухомого майна в магазині, за адресою: АДРЕСА_4 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності, у порядку спадкування, на 3/8 частки нерухомого майна в магазині, за адресою: АДРЕСА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на нежитлове приміщення відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1500, 00 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_3 , вважає рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування судом обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Стверджує, що спірне нерухоме майно придбавалося нею за особисті кошти, заощадження, які набуті до укладення шлюбу.

Зокрема, особисті кошти знаходилися у позичальника ОСОБА_8 та були повернуті перед придбанням відповідного майна, тому таке майно є особистою приватною власністю, а ОСОБА_5 жодної участі у придбанні спірного майна не приймав і на таке не претендував, що підтверджується складеним ним заповітом, у якому визначено коло спадкоємців та обсяг спадкового майна.

Покликаючись на судову практику та правові позиції висловлені касаційною інстанцією зазначає, що сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з цим, суд помилково визначив спадкову масу після смерті ОСОБА_5 включивши у таку два комерційні об`єкти у м. Львові.

При цьому, навіть у випадку, якщо б спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя, а не за особисті ОСОБА_3 , спадкова маса мала б складатися не з цих двох об`єктів у цілому, а лише з 1/2 частини кожного об`єкту.

Стверджує, що висновок суду про те, що позивачем доведено факт, що спірні приміщення були придбані за особисті кошти ОСОБА_5 , тому частка померлого у майні є більшою та складає 3/4, не підтверджений належними та допустимими доказами, а ґрунтується виключно на припущеннях.

Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази про те, коли саме та у який спосіб, згідно яких первинних документів ОСОБА_5 ввіз кошти про які зазначає позивач на територію України та яке вони мали відношення до спірного майна.

При цьому, журнал на який позивач покликається як на доказ наявності на балансі відповідних коштів, не є першоджерелом.

Також критично оцінює покази свідків.

Покликаючись на певні домовленості із позивачем, які останнім порушені, вважає, що у даній справі відсутній предмет спору, однак відмовляючи у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, суд першої інстанції прийшов помилкового висновку.

Вважає, що відсутні будь які неврегульовані обставини щодо спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 , а всі умови щодо часток у майні та виплати грошової компенсації зафіксовані сторонами у договорі.

Покликається на те, що суд не надав правової оцінки розписки, згідно якої ОСОБА_3 повернуто кошти.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Стягнути на користь ОСОБА_3 усі судові витрати.

14.02.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив позивача ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на обставини справи просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_9 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що спадкова маса після смерті ОСОБА_5 складалася із житлового будинку та двох комерційних об`єктів нерухомого майна у м. Львові.

02 березня 2010 року спадкодавець ОСОБА_5 склав заповіт на ОСОБА_6 , яким не було охоплено два комерційні приміщення, які були придбані за кошти спадкодавця.

При цьому, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 171238177 від 21.06.2019 вбачається, що магазин промислових товарів (приміщення квартири АДРЕСА_7 , та приміщення квартири (магазин та кафе-бар), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 на праві приватної власності належать ОСОБА_3 .

Разом з цим, врахувавши покази свідків та витяги з журналу «АНАБАЗИС», згідно яких на балансі Фонду «Століття» станом на 15.05.1991 нараховувалося 166542, 26 доларів, суд прийшов висновку, що позивачем доведено факт, що спірні приміщення були придбані за особисті кошти ОСОБА_5 , а оскільки такі є вагомим вкладом у придбанні спірного майна, тому частка померлого у цьому майні є більшою та складає 3/4.

При цьому, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідачка спірні приміщення здавала в оренду та отримує від цього дохід, тому в частині вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на його користь коштів у розмірі 756843, 75 грн. за оренду приміщень, суд відмовив.

Враховуючи наведене суд задовольнив частково позов ОСОБА_4 та встановив, що частка померлого ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності в магазині, що на АДРЕСА_4 та в магазині, що на АДРЕСА_3 становила 3/4, тому визнав за позивачем, як за спадкоємцем першої черги право власності, у порядку спадкування на 3/8 частки спірного нерухомого майна.

З врахування наведеного, суд відмовив у задоволенні зустрічного позову, вказавши, що ОСОБА_3 не надала суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не довела, що спірні приміщення придбані за її особисті кошти, у матеріалах справи відсутні докази того, що саме на ці грошові кошти, які було повернуто ОСОБА_3 згідно з розпискою, остання придбала спірні приміщення.

Крім цього, суд не взяв до уваги твердження відповідачки та долучену до матеріалів справи розписку про те, що вона позичала ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 25000,00 грн. до моменту укладення шлюбу, яку вона надала на підтвердження того, що спірні приміщення були придбані на її особисті кошти, та такі є її особистою приватною власністю, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів цих обставин.

Також, суд не взяв до уваги договір від 20.01.2020 між спадкоємцями за законом майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , гр. Сполучених Штатів Америки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки даний акт правового значення не має, на права та обов`язки сторін не впливає, юридичних наслідків не несе.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно копії повторно виданого свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 26.08.2016, є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (а.с. 11).

Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 10.03.2021 № 13, ОСОБА_4 зареєстрований в с. Прокурава, кут Горіще 486, Косівський район, Івано-Франківська область (а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 19.04.2019 (а.с. 8).

Таким чином, позивач ОСОБА_4 належить до спадкоємців першої черги за законом померлого ОСОБА_5 .

Крім цього, судом встановлено, що 30.06.1993 між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 укладено шлюб, що стверджується копією повторно виданого свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 12).

ОСОБА_5 був уродженцем села Холонів, Горохівського району, Волинської області, також був політичним в`язнем, громадянином Канади, проживав за адресою: АДРЕСА_1 , однак в Україні мав постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де проживав до дня смерті.

02 березня 2010 спадкодавець ОСОБА_5 склав заповіт на ОСОБА_6 , за яким заповів останньому будинок АДРЕСА_2 та грошові кошти у Церковній кредитній спілці «Анісія», заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л.І.

Позивач за первісним позовом стверджує, що спадкова маса померлого батька складалася із житлового будинку та двох комерційних об`єктів нерухомого майна у м. Львові, відтак заповітом не було охоплено два комерційні приміщення, придбані під час перебування батька у шлюбі з відповідачкою, а саме: магазин промислових товарів на АДРЕСА_3 , загальною площею, 63,9 кв. м., в місті Львові, дата державної реєстрації 05.01.2012 року, зареєстрований на ОСОБА_3 ; магазин (кафе-бар), загальною площею 64,2 кв. м.: АДРЕСА_4 , дата державної реєстрації 05.01.2012 року, зареєстрований на ОСОБА_3 (а.с. 83-90).

01.10.2019 ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги, подав заяву про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Зуєвої С.М.

В свою чергу, судом встановлено, що 25.04.2019 відповідачка ОСОБА_3 звернулась до Приватного нотаріуса Нор Н.М. з заявою про прийняття спадщини за законом (а.с. 13).

29.08.2019 до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Зуєвої С.М. звернувся із заявою про прийняття спадщини і ОСОБА_6 (матеріали спадкової справи № 7/219).

Також, судом встановлено, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19.02.2020 затверджено мирову угоду, укладену 19 лютого 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , відповідно до умов якої:

1.Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і стосується прав та обов`язків сторін щодо спадкового майна та спільного майна подружжя, набутого під час шлюбу: будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 361,9 кв.м., що належав спадкодавцю ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності за № НОМЕР_4 , виданого 25.05.2007 року згідно рішення виконкому Львівської міської ради, № 301.

2.Сторони визнали, що будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 361,9 кв.м складається з 1/2 частки будинку, що є майном ОСОБА_3 , як дружини померлого ОСОБА_5 , та 1/2 частки, що належала померлому ОСОБА_5 і є спадковим майном.

3.Сторони, які діють свідомо, добровільно, за взаємною згодою і попередньою домовленістю, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, домовилися, про поділ спірного будинку в наступних частках:

- з моменту визнання та затвердження Мирової угоди судом із закриттям провадження у справі, 1/2 частина будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 361,9 кв.м. визнається правом власності ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_5 );

- з моменту визнання та затвердження Мирової угоди судом із закриттям провадження у справі, 1/2 частина будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 361,9 кв.м. визнається правом власності ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_6 ).

4.Оформлення кадастрового номеру на земельну ділянку для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 361,9 кв.м. покладено на ОСОБА_6 за його власні кошти.

5.Сторони засвідчили, що після затвердження Мирової угоди вони не будуть мати між собою будь-яких неврегульованих майнових питань та претензій щодо будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 361,9 кв.м., який є предметом даної Мирової угоди.

01 жовтня 2019 року ОСОБА_4 подав нотаріально завірену заяву про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., яка завела спадкову справу після смерті ОСОБА_5 за № 7/2019 від 26 квітня 2019 року, за заявою відповідачки.

Зазначені обставини визнаються сторонами, тому в силу вимог ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Звертаючись з позовною заявою ОСОБА_4 свої доводи зводить до того, що має право на частку у комерційних приміщеннях, як спадкоємець першої черги при спадкуванні за законом, при цьому, покликаючись на те, що комерційне майно було придбане за власні кошти, ввезенні з Канади його батьком ОСОБА_5 та оформлене на ОСОБА_7 , стверджує, що частка померлого у цьому майні є більшою та становить 3/4.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише ОСОБА_3 та виключно в частині задоволення вимог первісного позову та відмови у задоволенні вимог зустрічного позову, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та положенням ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

При цьому перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , колегія суддів найперше оцінює підставність вимог первісного позову, оскільки наявність підстав для задоволення таких, виключає можливість задоволення вимог зустрічного позову.

Колегія суддів виходить з того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Так, з матеріалів справи встановлено, що 12.05.2021 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. повідомила ОСОБА_4 , що нею за заявою про прийняття спадщини за законом №20 від 26.04.2019, поданою ОСОБА_3 , заведена спадкова справа №7/2019 від «26» квітня 2019 року після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . Щодо заяви від 20.04.2021, приватний нотаріус рекомендувала звернутись у нотаріальною контору, для подачі заяви про видачу Свідоцтва про право на спадщину особисто та мати при собі документ, який посвідчує особу або особу представника з належним чином оформленими повноваженнями, а також просила надати їй правовстановлюючі документи на майно, яке буде успадковуватися (а.с. 13).

Разом з цим, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №171238177 від 21.06.2019 вбачається, що магазин промислових товарів (приміщення квартири АДРЕСА_7 , та приміщення квартири (магазин та кафе-бар), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 на праві приватної власності належать ОСОБА_3 (а. с.14-15).

Іншими словами, за відсутності правовстановлюючих документів, які б стверджували, що майно, яке має намір спадкувати позивач ОСОБА_4 належало його батьку та спадкодавцю ОСОБА_5 , позивач за первісним позовом не може успадкувати таке у нотаріуса, тому звернувся до суду з відповідними вимогами.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Таким чином, як позивач ОСОБА_4 так і відповідачка ОСОБА_3 належать до спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із договором купівлі-продажу від 16 травня 1996 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І., ОСОБА_13 та ОСОБА_14 продали ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_7 (а.с.86).

Відповідно до Свідоцтва про право власності індексний номер 14491646 від 12 грудня 2013 року, ОСОБА_3 належить на праві приватної власності магазин промислових товарів (приміщення квартири АДРЕСА_7 ., площею 63,9 кв.м. (а.с. 84).

Крім цього, згідно із Свідоцтвом про право власності № Г-04287 від 26 грудня 2011 року ОСОБА_3 володіє на праві приватної власності приміщенням квартири (магазин та кафе-бар) за адресою АДРЕСА_8 , загальна площа приміщення 64,2 кв.м. (а.с. 89).

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 01 грудня 1995 року вказане приміщення належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 1-ою Львівською держнотконторою 23.10.1995 в реєстрі за № 2-3503 (а.с. 88).

Таким чином, спірні нежитлові приміщення у будинку АДРЕСА_3 та за адресою АДРЕСА_8 придбані відповідачкою ОСОБА_3 під час перебування у зареєстрованому 30 червня 1993 року шлюбі із ОСОБА_5 .

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правовіакти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Як роз`яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Виходячи зі змісту ст. 22 КпШС, яка діяла на момент виникнення права власності на житловий будинок та перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, діяла абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З огляду на наведені положення чинного на даний час закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України).

Враховуючи наведене необхідно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності і є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно є особистою власністю одного із подружжя.

Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, тобто частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.

Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя незважаючи чи інші спадкоємці щодо майна, яке належало їх спадкодавцю особисто.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що є достатні підстави для констатації того, що батько позивача, покійний ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_3 є колишнім подружжям, при цьому, спірна нерухомість, яка зареєстрована за відповідачкою, була придбана за час перебування у шлюбі останніх.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що спірні приміщення були придбані за особисті кошти ОСОБА_5 , не доведено цього належними та допустимими доказами і позивачем ОСОБА_4 , як сином останнього.

Зокрема, не свідчать про таке і витяги з журналу «АНАБАЗИС» з якого слідує, що на балансі Фонду «Століття» станом на 15.05.1991 нараховується 166 542, 26 доларів, оскільки, як підставно зазначає ОСОБА_3 , у матеріалах справи відсутні докази про те, що саме за ці кошти було придбане спірне майно (а.с. 34-43).

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що особисті кошти ОСОБА_5 були значним та вагомим вкладом у придбанні спірного майна, а тому частка померлого у цьому майні є більшою та складає 3/4, є безпідставним.

Згідно із ч.ч. 2-3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Схожі положення передбачені ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Поряд з цим, на будь які із перелічених підстав для збільшення частки свого батька, як чоловіка у подружжі чи відступлення від засади рівності часток подружжя, позивач не покликається.

Наведене у сукупності дає підстави для висновку, що частка померлого ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності щодо магазину, який знаходиться у АДРЕСА_4 та магазину, що на АДРЕСА_3 становить 1/2, тобто є рівною із відповідачкою ОСОБА_3 .

Протилежні доводи апеляційної скарги не змінюють правового статусу спірного майна.

Зазначені висновки перебувають у логічному та послідовному зв`язку із показами свідків, які були знайомими із ОСОБА_5 та зазначили, що останній купив приміщення у АДРЕСА_9 , у 1995 році відкрив кафе та почав заробляти кошти, привозив багато грошей з Канади, куди їздив двічі на рік з 1991 року.

Враховуючи наведене, вимоги зустрічного позову не знайшли свого підтвердження, відтак твердження ОСОБА_3 , які обґрунтовані тим, що спірні приміщення придбані за її особисті кошти, повернуті згідно з розпискою, не знайшли свого підтвердження.

Більше того, відповідна розписка не є предметом даного спору, тому суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв таку до уваги, а також відхилив твердження відповідачки про те, що вона позичала ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 25000,00 грн. до моменту укладення шлюбу, і що спірні приміщення були придбані на її особисті кошти, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів цих обставин, зокрема в умовах договору купівлі-продажу від 16 травня 1996 року квартири АДРЕСА_7 та договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1995 року квартири АДРЕСА_7 про таке не зазначено.

З наведених підстав, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на нежитлове приміщення необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Поряд з цим, зазначені обставини свідчать про часткову підставність апеляційної скарги ОСОБА_3 , зокрема у частині вирішення судом першої інстанції вимог первісного позову, що свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення у цій частині та прийняття нового по суті спору, вказавши на те, що частка померлого ОСОБА_5 та відповідачки ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності становить 1/2.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

В свою чергу, відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

За нормами частини першої статі 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Виходячи зі змісту зазначених статей, стороною у справі може бути лише особа, яка має цивільну процесуальну правоздатність і цивільну процесуальну дієздатність.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша стаття 48 ЦПК України).

У пунктах 35, 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 473/1433/18, провадження № 14-35цс20 зазначена правова позиція, за якою цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі. Процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.

Такі ж за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 727/7008/17, 05 квітня 2021 року в справі № 200/21020/15-ц, 31 березня 2021 року в справі № 274/1484/17.

Як вже зазначалося, батько позивача ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому колегія суддів не може погодитися із вимогами позивача за первісним позовом та висновком місцевого суду про можливість визнання за померлим у судовому порядку права власності у спільному майні подружжя, що також свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення.

Разом з цим, констатувавши, що частка померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності становить 1/2, та встановивши, що позивач ОСОБА_4 не може успадкувати відповідне майно, оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи, колегія суддів приходить переконання про можливість часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та визнання за ним у порядку спадкуванняправа власності на 1/4 частку нерухомого майна в магазині, за адресою: АДРЕСА_4 та 1/4 частку нерухомого майна в магазині, за адресою: АДРЕСА_3 , як одного із двох спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_5 , який прийняв спадщину у встановленому законом порядку.

Не спростовує таких висновків і договір між спадкоємцями за законом, майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , гр. Сполучених Штатів Америки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки такий правового значення не має, юридичних наслідків не несе, тому на права та обов`язки сторін не впливає.

Із заявою про визнання та затвердження відповідної мирової угоди сторони до суду не зверталися.

Підсумовуючи колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині задоволення вимог первісного позову необхідно скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким первісний позов задовольнити частково, при цьому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог первісного позову про стягнення з відповідачки на користь позивача ОСОБА_4 756 843, 75 грн. за оренду приміщень та відмову у задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду визначені приписами статті 376 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням сплаченого позивачем при поданні позову судового збору та відповідачкою при поданні апеляційної скарги, а також висновків апеляційного суду стосовно спору по суті, колегія суддів не вирішує питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 жовтня 2022 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи: Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надії Миколаївни про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування за законом скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи: Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надії Миколаївни про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 у порядку спадкуванняза законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частку нерухомого майна квартири (магазин та кафе-бар) за адресою АДРЕСА_4 та 1/4 частку нерухомого майна магазин промислових товарів (приміщення квартири АДРЕСА_7 .

В іншій частині рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 березня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М.Копняк