Справа № 204/6127/22
Провадження № 2/204/422/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(з а о ч н е)

22 лютого 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

17 серпня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 із вимогою про стягнення боргу за договором позики (а. с. 1-2, 14-15).

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 11 лютого 2021 року ОСОБА_3 надав в борг відповідачу, грошові кошти в сумі 9500 доларів США. Надавши кошти, ОСОБА_3 виконав свої зобов`язання, але відповідач своїх зобов`язань по поверненню суми позики не виконав, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість в розмірі 11210,10 доларів США. 15 серпня 2022 року між ОСОБА_3 та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги за умовами якого позивач набув право вимоги до боржника ОСОБА_2 , зокрема, за розпискою від 11 лютого 2021 року, укладеною між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Вказано, що оскільки оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, вказане свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 12 вересня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 9).

14 вересня 2022 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 12 вересня 2022 року, позивачем усунуто (а. с. 11-16).

Ухвалою суду від 15 вересня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 00 хвилин 27 жовтня 2022 року (а. с. 17), яка надіслана відповідачу 15 вересня 2022 року за вихідним № 16008/22-вих/2/204/1966/22 (а. с. 18). 10 жовтня 2022 року на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернуто конверт, яким ОСОБА_2 направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 25).

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав позов задовольнити (а. с. 41).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 36), причини неявки суду невідомі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами.

Судом встановлено, що 11 лютого 2021 року відповідач отримав від ОСОБА_3 в борг грошові кошти в розмірі 9500 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки відповідача від 11 лютого 2021 року (а. с. 43). У вказаній розписці відповідач зобов`язався повернути ОСОБА_3 борг у повному обсязі до 11 лютого 2022 року включно, а у разі порушення строків виконання зобов`язання, зобов`язався сплатити відсотки у розмірі 1% від суми боргу за кожен місяць прострочки.

15 серпня 2022 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір відступлення прав вимоги (а. с. 3 та на звороті), за яким позивач набув права вимоги за розпискою від 11 лютого 2021 року, що була укладена між первісним кредитором та ОСОБА_2 , в обсязі і на умовах, встановлених розпискою між первісним кредитором та боржником.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі 753/1349/20 та від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц.

При цьому, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює їх своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передавання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передавання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18.

Згідно з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

При цьому, Верховний Суд у своїх постановах від 15 травня 2019 року у справі № 707/2606/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц та від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 вказав не те, що наявність боргової розписки у позивача свідчить про невиконання зобов`язань за договором позики відповідачем.

Згідно з вимогами ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Нормою статті 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач набув права вимоги до відповідача за договором позики, зокрема, за розпискою від 11 лютого 2021 року, за якою ОСОБА_3 передав відповідачу грошові кошти у сумі 9500 доларів США, що підтверджується вищевказаною розпискою ОСОБА_2 (а. с. 43).

З огляду на викладене, зважаючи на те, що боргова розписка наявна саме у позивача, суд доходить висновку, що вказане свідчить про те, що ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики не виконано.

Разом з цим суд зазначає, що у позовній заяві позивач прохав суд стягнути з відповідача суму позики в розмірі 11210,1 доларів США, натомість, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, зокрема розпискою ОСОБА_2 від 11 лютого 2021 року, сума отриманої ним позики становить 9500 доларів США, тому суд доходить переконливого висновку, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач набув право вимоги до відповідача за договором позики розпискою від 11 лютого 2021 року у сумі 9500 доларів США, враховуючи те, що відповідач умови договору належним чином не виконує, позичені кошти не повертає, право позивача на повернення його власності, зокрема, позичених грошових коштів, у встановлені у договорі строки, порушено, а тому підлягає судовому захисту. Натомість, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки підстави для стягнення з відповідача суми позики у 11210 доларів США відсутні, адже сума позики за розпискою становить 9500 доларів США. Вимоги щодо стягнення будь-яких штрафних санкцій позивачем ані у позові, ані під час розгляду справи заявлені не були, обґрунтованого розрахунку прострочених відсотків останнім не надано, а отже вони і не були предметом розгляду в цій справі, тому суд, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню власне сума позики у розмірі 9500 доларів США.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовною заявою позивач був звільнений від сплати судового збору в силу п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку з чим з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3473 гривні 98 копійок.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основний борг за договором позики у розмірі 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот) доларів США.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір у сумі 3473 (три тисячі чотириста сімдесят три) гривні 98 (дев`яносто вісім) копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача протягом двадцяти днів зо дня отримання ним копії рішення.

Суддя А.І. Приваліхіна