Номер провадження: 22-ц/813/2247/23
Головуючий у першій інстанції Лічман Л.Г.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року про залишення без руху позовної заяви, ухваленої під головуванням судді Лічмана Л.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України, Головного Управління державної казначейської служби в Одеській області, за участю третьої особи - Регіонального представника Уповноваженого Верховної Ради з прав людини в Одеській області Михайлова Валентина Миколайовича, про визнання дій незаконними, та такими, що порушують особисті немайнові права та принижують честь, гідність і ділову репутацію, стягнення моральної шкоди,

встановив:

11.11.2021 року до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , який просив визнати дії військовослужбовців Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) незаконними, такими, що порушують особисті немайнові права та принижують честь, гідність та ділову репутацію у відмові в наданні їжі і питної води, вдяганні кайданок позаду за спиною. Крім того, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 грн., судові витрати покласти на Південне Одеське територіальне управління Національної гвардії України (а.с.1-9).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.11.2021 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху (а.с.14-15).

Ухвалою Малиновського районного суду від 17.12.2021 року позовна заява ОСОБА_1 повернута її заявнику (а.с.19).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 16.11.2021 року про залишення його апеляційної скарги без руху, в частині визначення судового збору, та просить направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.24-28).

Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що у даній категорії справ судовий збір у відповідності до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється, а тому позивачеві безпідставно відмовлено у доступі до правосуддя.

Також заявник апеляційної скарги посилався на те, що він є учасником бойових дій, а тому звільнений від сплати судового збору.

Вирішуючи питання про розгляд справи в режимі відеоконференції, за участю позивача ОСОБА_1 , колегія суддів виходить із того, що за клопотанням позивача, заявленого в апеляційній скарзі (а.с.28) ухвалою колегії суддів від 18.01.2023 року (а.с.114) розгляд справи був призначений в режимі відеоконференції, за межами приміщення суду, про що сторони були належним чином повідомлені (а.с.117-122).

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Неявка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи викладене, а також те, що справа перебуває на розгляді в Одеському апеляційному суді більше ніж півроку (а.с.52-53), колегія суддів вирішила слухати дану справу в режимі відеоконференції за участю позивача ОСОБА_1 , у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України, Головного Управління державної казначейської служби в Одеській області, за участю третьої особи - Регіонального представника Уповноваженого Верховної Ради з прав людини в Одеській області Михайлова В.М. про визнання дій незаконними, та такими, що порушують особисті немайнові права та принижують його честь, гідність і ділову репутацію, стягнення моральної шкоди (а.с.1-9).

При цьому позивач посилався на те, що звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону, яким передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Однак, залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору розповсюджується виключно на позовну вимогу про стягнення моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог звільнення позивача від сплати судового збору не передбачено.

Крім того, як було вказано вище, ухвалою Малиновського районного суду від 17.12.2021 року позовна заява ОСОБА_1 повернута її заявнику (а.с.19).

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується суд апеляційної інстанції, з огляду на наступні обставини.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява подається в письмовій формі. Даною статтею також встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог ст.ст. 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви. Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст. 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Для звернення до суду з позовом ОСОБА_1 обрав способи захисту прав та інтересів, що передбачені законом, а саме - визнання дій незаконними, та такими, що порушують особисті немайнові права та принижують честь, гідність і ділову репутацію, стягнення моральної шкоди.

Згідно з п. 13 ч.2 ст. 3 Закону, судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Суд першої інстанції не врахував предмет і підстави пред`явленого позову та аргументи позивача, в якому він звертав увагу на зміст положення п. 13 ч.2 ст.3 Закону, а тому безпідставно поклав на нього обов`язок зі сплати судового збору та передчасно повернув позовну заяву ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору незалежно від обґрунтованості позовних вимог.

Крім того, згідно з правовими позиціями Верховного Суду в постанові від 08.05.2018 року у справі 454/1690/16 та від 07.11.2018 року у справі № 522/22680/15-ц, позивач звільняється від сплати судового збору в справах про стягнення також моральної шкоди, а крім цього позивач звільняється від сплати збору незалежно від доведеності факту заподіяння шкоди.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що за змістом ст.ст. 2, 5 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спосіб захисту має бути ефективним.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги частково спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасником процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Крім того, стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МІ 111 «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа ЄСПЛ «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення ЄСПЛ De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Враховуючи, що суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, що призвело до недопуску позивача ОСОБА_1 до суду, то з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що не всі її доводи прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, зокрема щодо посилання апелянта на те, що він як учасник бойових дій звільняється від сплати судового збору в усіх судових інстанціях у справах, пов`язаних із порушенням його прав.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що оскільки в даному випадку ОСОБА_1 звернувся до суду не за захистом своїх прав як учасника бойових дій, то в даному випадку п.13 ст.5 Закону України «Про судовий збір» застосуванню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 16 листопада 2021 року скасувати.

Прийняти постанову, якою матеріали справи направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 22.02.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра