Справа №345/796/22
Провадження № 2/345/45/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.03.2023 м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Сухарник І.І.

за участю секретаря судового засідання Рибчук Ю.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Червоного Б.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод-Техмаш» про стягнення заборгованої заробітної плати, -

встановив:

позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що у період з 19.08.2016 він перебував з відповідачем у трудових відносинах. В період з 01.07.2020 по 30.04.2021 йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 36 978,83 гривні. 30.09.2021 він звільнився з роботи на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Однак у день звільнення ТзОВ «Завод-Техмаш» всупереч вимог ст. 116 КЗпП України письмово не повідомив йому про нараховані йому до виплати суми та не здійснив виплату розрахункових коштів. Також позивач зазначив, що відповідач чинить йому перешкоди в отриманні доказів та не надає йому довідку про доходи, а також довідку про середній заробіток, в зв`язку з чим він не має можливості визначити точну суму, яка підлягає стягненню.

Тому ОСОБА_1 просив суд витребувати у відповідача письмове підтвердження про розмір нарахованих, але не виплачених йому сум з їх обґрунтуванням та підтвердженням відповідними документами, а також з врахуванням витребуваних документів стягнути з ТзОВ «Завод-Техмаш» на його користь суму заборгованої заробітної плати та інших платежів, визначених законодавством, в тому числі середній заробіток за весь час затримки до дня ухвалення судового рішення, а також стягнути справедливу сатисфакцію на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Крім того, позивач просить суд постановити окрему ухвалу за фактом наявності в діях відповідача ознак та складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 175 КК України, яку направити прокурору та органу досудового розслідування.

Ухвалою суду від 11.03.2022 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення вказаних у ній недоліків.

29.03.2022 представник позивача адвокат Сидор Я.М. подала суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначила, що оскільки відповідач не надав позивачу інформацію про заборгованість із заробітної плати, ОСОБА_1 звернувся до Пенсійного фонду України та отримав довідку про сплату ТзОВ «Завод-Техмаш» пенсійних внесків з нарахованих йому сум. З даної довідки позивач дізнався, що з квітня 2021 року завод не сплачував за нього пенсійні внески, хоча заробітну плату він отримував по день звільнення 30.09.2021. Представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборговану заробітну плату у розмірі 81 934,53 гривні. З наведеного у даній заяві розрахунку вбачається, що дана заборгованість згідно наданої відповідачем довідки за період з липня 2020 року по квітень 2021 року становить 36 978,83 гривень. Крім того, представник позивача самостійно визначає розмір заборгованості за період з травня 2021 року по вересень 2021 року в розмірі 44 955,70 гривень, виходячи з розміру середньомісячної заробітної плати 8991,14 гривень. Крім того, просить суд стягнути грошову компенсацію за 45 днів невикористаної відпустки в розмірі 18 196,55 гривень, середньомісячний заробіток за затримку виплати розрахункових коштів по 09.03.2022 в розмірі 47 168,00 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 гривень. Крім того, представник позивача просить суд не розглядати позовну вимогу про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою від 30.03.2022 було відкрито провадження в даній справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також витребувано у ТзОВ «Завод-Техмаш» копію наказів про прийняття та звільнення ОСОБА_1 , довідку про заборгованість заробітної плати по день звільнення, а також розрахунок його середньомісячної заробітної плати за останні два місяці та розрахунок середнього заробітку.

Заочним рішенням від 20.06.2022 позов було задоволено частково.

Ухвалою від 23.09.2022 скасовано заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.06.2022 та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

05.12.2022 до суду надійшов відзив ТзОВ «Завод-Техмаш» на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач вказує, що ОСОБА_1 працював електромонтером у ТзОВ «Завод-Техмаш» з 19.08.2016 до 30.09.2021 з оплатою за годинним тарифом 54,80 гривень.

Відповідач вказує, що позивач не обґрунтував законність підстав для стягнення середньомісячної заробітної плати за період з травня 2021 року до вересня 2021 року, виходячи з її розрахунку за листопад-грудень 2020 року і у місяцях. За твердженням відповідача середня заробітна плата за період з травня 2021 року до вересня 2021 року повинна визначатися шляхом множення годинного тарифу на кількість відпрацьованих у місяці годин за мінусом відрахувань податку на доходи фізичних осіб та військового збору та виплаченої заробітної плати. Представник ТзОВ «Завод-Техмаш» вказує, що ОСОБА_1 відпрацював в цей період 315,5 годин, а тому його заробітна плата відповідно склала 13 917,96 гривень. За наявними даними в програмному комплексі «Зарплата і Управління персоналом» у підприємства відсутня заборгованість перед працівником ОСОБА_1 . Крім того, за даними бухгалтерського обліку товариства станом на день звільнення 30.09.2021 заборгованість перед ОСОБА_1 відсутня, натомість заборгованість позивача перед підприємством становить 9054,45 гривні. А тому відсутні підстави для виплати позивачу розрахункових грошей за затримку виплати заробітної плати.

Також відповідач зазначає, що у ОСОБА_1 відсутня невикористана відпустка, а тому підстав для стягнення компенсації за невикористану відпустку відсутні.

Відповідач вказує, що довідка № ЗП-00000009 від 26.05.2021, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог про наявність у нього заборгованості, є фіктивною, так як у реєстрі під даним номером значиться довідка, яка була видана ОСОБА_3 , підписав цю довідку не директор ОСОБА_4 , так як у нього зовсім інший підпис, а також вона засвідчена не печаткою підприємства, а печаткою «Для документів». Крім того, сама форма довідки свідчить, що вона виготовлена не з програми, а всі реквізити і дані вносилися вручну. Більше того, після 26.05.2021 ОСОБА_1 також виплачувалася заробітна плата, а тому дана довідка не є актуальною на час розгляду справи. З огляду на наведене, відповідач просить суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову повністю.

В судовому засіданні позивач підтримав позов у повному обсязі та просив його задоволити. Зазначив про безпідставність тверджень представника відповідача про фіктивність наданої ним довідки про нараховану заробітну плату від 26.02.2021, оскільки така довідка була видана йому працівниками бухгалтерії підприємства за його зверненням. Також зазначив, що відповідач тривалий час умисно не надавав ані йому ані суду відомостей про його доходи з метою затягування розгляду справи.

Представник позивача адвокат Сидор Я.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Зокрема, просила стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 липня 2020 року по 30 вересня 2021 року (включно) у розмірі 41 584 грн. 57 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2021 року по 10 березня 2023 року у розмірі 61 132 грн. 16 коп., а також витрат на правничу допомогу.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, зазначив про його безпідставність та просив відмовити у його задоволенні, оскільки у підприємства відсутня заборгованість із заробітної плати перед ОСОБА_1 , згідно бухгалтерських даних.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України).

Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов`язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТзОВ «Завод-Техмаш» електромонтером з 19.08.2016 згідно наказу № 17-к від 18.08.2021, що підтверджує запис у трудовій книжці (а.с. 6).

Наказом № 70-к від 30.09.2021 ОСОБА_1 було звільнено з роботи з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування шостого розряду ремонтної служби котельно-механічного виробництва за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України з 30.09.2021 (а.с. 8).

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого закумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці, а згідно ст. 24 цього Закону своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Одним із загальних засад цивільного законодавства, закріплених п.6 ч. 1 ст.3 ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність.

На підтвердження наявності заборгованості із виплати йому заробітної плати позивачем надано довідку № ЗП-00000009, видану ТзОВ «Завод-Техмаш» 26.05.2021, з якої вбачається, що заборгованість підприємства перед ОСОБА_1 із виплати заробітної плати за період з 01.07.2020 по 30.04.2021 становить 36 978,83 гривні (а.с. 163).

Представник відповідача ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні зазначив, що на його думку дана довідка є фіктивною, оскільки він не підписував її, а також в ній міститься не основна печатка підприємства, а для довідок, а також він не знає, хто саме її видав, так як працівники бухгалтерії були звільнені, а також вказує, що не згідний із розміром заборгованості, вказаним у довідці № ЗП-00000009 від 26.05.2021.

Суд звертає увагу, що в ухвалі про відкриття провадження від 30.03.2022 судом було витребувано у відповідача довідку про заборгованість заробітної плати ОСОБА_1 по день його звільнення. Відповідач долучив до відзиву довідку про нараховану заробітну плату за період з травня 2021 року по вересень 2021 року. Довідки про нараховану заробітну плату за період з 01.07.2020 по 30.04.2021 відповідач не надав.

Тому суд, виходячи з принципу презумпції винуватості відповідача, визначає розмір заборгованості за період з 01.07.2020 по 30.04.2021, виходячи з довідки № ЗП-00000009 від 26.05.2021, яка містить в тому числі й печатку підприємства «Для документів», з врахуванням наданих відповідачем доказів.

Зокрема, з даної довідки вбачається, що за даний період підприємством було нараховано ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 70 161,11 гривень, заборгованість підприємства з врахуванням сплати всіх податків та зборів становить 36 978,83 гривні.

Згідно довідки № 1 від 02.12.2022, виданої ТзОВ «Завод-Техмаш» ОСОБА_1 з 01.05.2021 по 30.09.2021 на підставі табелів обліку робочого часу відпрацював 39 робочих днів/315,5 годин (а.с. 130).

Крім того, згідно довідки № 2 від 02.12.2022, виданої ТзОВ «Завод-Техмаш», сукупний дохід ОСОБА_1 за період з 01.05.2021 по 30.09.2021 склав 17 289,40 гривень, з яких утримано 3 371,44 гривні, а сума до виплати склала 13 917,96 гривень (а.с. 131). На підтвердження даних нарахувань відповідач надав суду розрахункові листи за період з квітня 2021 року по вересень 2021 року (а.с. 132-133).

Крім того, ОСОБА_1 за його заявою неодноразово надавалися відпустки без збереження заробітної плати (а.с. 134-139, 141).

Таким чином за період з 01.07.2020 по 30.09.2021 ОСОБА_1 було нараховано до виплати заробітну плату в розмірі 50 896, 79 гривень.

З наданих відповідачем копій платіжних доручень вбачається, що ТзОВ «Завод-Техмаш» здійснило виплату ОСОБА_1 заробітну плату, а саме:

-22.04.2021 заробітну плату за березень 2021 року в сумі 1924,59 гривень (а.с. 144, 140);

-04.06.2021 заробітна плата за квітень 2021 року в сумі 1500,00 гривень (а.с. 63);

-04.06.2021 заробітна плата за липень 2020 року в сумі 1799,67 гривень (а.с. 62);

-15.06.2021 заробітна плата за квітень 2021 року в сумі 2000,00 гривень (а.с. 65);

-25.06.2021 заробітна плата за червень-липень 2020 року, листопад-грудень 2020 року, квітень-травень 2021 року в сумі 7 312,22 гривні (а.с. 67);

-09.07.2021 заробітна плата-лікарняні за квітень 2021 року в сумі 6520,65 гривень (а.с. 64).

Всього ТзОВ «Завод-Техмаш» виплатило ОСОБА_1 в спірний період заробітну плату в розмірі 21 057,13 гривень.

Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що за спірний період ТзОВ «Завод-Техмаш» виплатив позивачу лише 9 312,22 гривні, на підтвердження чого надала історії по картковому рахунку за період з 01.07.2020 по 30.09.2021 із зарплатної карти позивача в АТ «Райффайзен Банк Аваль», номер рахунку НОМЕР_1 (а.с. 165-167).

Разом з тим, з наданих відповідачем відомостей розподілу витрат ТзОВ «Завод-Техмаш» вбачається, що підприємство здійснювало виплату заробітної плати працівникам також на рахунки відкриті в АТ «Привавтбанк», в яких вказаний рахунок позивача НОМЕР_2 .

З врахуванням наданих відповідачем доказів суд приходить до висновку, що заборгованість із заробітної плати ТзОВ «Завод-Техмаш» перед ОСОБА_1 складає 29 839,66 гривень без відрахування податків та інших платежів, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Крім того, представник позивача просить суд стягнути з відповідача грошову компенсацію за 45 днів невикористаної ОСОБА_1 щорічної відпустки в сумі 18 196,65 гривень.

Частина перша статті 83 Кодексу законів про працю України зазначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Разом з тим, в наказі № 70-к від 30.09.2021 року відсутні відомості про виплату ОСОБА_1 компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки.

В матеріалах справи також відсутні відомості, які б дали можливість суду встановити наявність у позивача невикористаної щорічної відпустки, а також визначити точну кількість днів.

Таким чином в судовому засіданні не здобуто жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 права на отримання грошової компенсації за 45 днів невикористаної щорічної відпустки, а тому суд відмовляє в задоволенні даної позовної вимоги.

Щодо стягнення з ТзОВ «Завод-Техмаш» на користь позивача середньомісячного заробітку за час затримки виплати розрахункових суд зазначає наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 розд. ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньо годинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Нарахована ОСОБА_1 заробітна плата за серпень-вересень 2021 становить 6804,59 гривень без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати, а кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів протягом двох місяців перед звільненнямстановить 19 днів, що підтверджується наданими відповідачем довідками (а.с. 130, 131).

Таким чином, середньоденний заробіток позивача без відрахування обов`язкових платежів та внесків становить 358,14 гривень (6804,59 грн./ 19 днів).

Оскільки відповідно до вимог ст.117 КЗпП з вини власника не було виплачено належних звільненому позивачу сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, суд вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за період з 01.10.2021 по 10.03.2023 є підставною.

Кількість робочих днів за вказаний період становить 371 день.

Отже, середній заробіток за вказаний період, що підлягає стягненню, становить 132 869,94 гривні (358,14 грн. х 371 роб. дні), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Разом з тим суд, надаючи оцінку сумі середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку просить стягнути позивач, приходить до висновку про непропорційнійсть і неспівмірність вказаної суми, що має надкомпенсаційний характер відповідальності роботодавця, в порівнянні із орієнтовним розміром майнових втрат позивача, в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати.

Вирішуючи питання щодо належного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає компенсації працівникові, суд враховує, що його розмір в понад 4 рази перевищує розмір недовиплаченої частини сум, які належали позивачу при звільненні, в чому полягає очевидна неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості.

Як наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц: встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п.п. 71-72).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. […] оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач (п.п. 81, 86). […] зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно статті 117 КЗпП України , необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п.п. 91, 91.1-91.4). Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (п. 89).

Тому з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, процесуальною поведінкою позивача та відповідача, причин тривалості розгляду справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у подвійному розмірі від розміру невиплаченої ОСОБА_1 заробітної плати, що становить 59 679, 32 гривень.

Суд звертає увагу, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Виведена сума, на переконання суду, відповідатиме меті відшкодування, передбаченій ст.117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, та ґрунтуватися на задекларованих п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальних засадах цивільного законодавства, як от справедливість, добросовісність та розумність.

Щодо позовної вимоги про постановлення окремої ухвали за фактом наявності в діях відповідача ознак та складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 175 КК України, яку направити прокурору та органу досудового розслідування суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки і їхній діяльності під час вирішення спору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року у справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Ані позивачем, ані його представником, на переконання суду, не наведено достатніх підстав та аргументів для винесення окремої ухвали.

Також суд наголошує, що ані позивач, ані його представник не позбавлені права самостійно звернутись до органів досудового розслідування з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке, на їх думку, було вчинені посадовими особами відповідача, а також до відповідних органів із повідомленням про вчинення порушень та притягнення винуватих осіб до відповідальності.

Таким чином, законних підстав для винесення окремої ухвали судом не вбачається, що тягне за собою відмову в задоволенні даної позовної вимоги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

З частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 992,40 грн.

Крім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 21.03.2022 уклав Договір про надання правових послуг адвокатом Сидор Я.М., що підтверджується копією договору та ордером на надання правничої допомоги від 23.03.2022 (а.с. 19, 23).

Відповідно до Акту про надання правової допомоги загальна вартість правової допомоги, яка надана адвокатом позивачу на підставі Договору про надання юридичних послуг становить 3000,00 грн.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати.

Підстави для негайного виконання рішення передбачені п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України: суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

На підставі наведеного та керуючись ст. 258, 259, 263-265, 273, 280-283 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод-Техмаш», код ЄДРПОУ 40011877, місцезнаходження: 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Дністровська, 26, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , жителя АДРЕСА_1 , заборгованість по заробітній платі за період з 01 липня 2020 року по 30 вересня 2021 року (включно) у розмірі 29 839 (двадцять дев`ять тисяч вісімсот тридцять дев`ять) гривень 66 копійок та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2021 року по 10 березня 2023 року у розмірі 59 679 (п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот сімдесят дев`ять) гривень 32 копійки, а всього на загальну суму 89 518 (вісімдесят дев`ять тисяч п`ятсот вісімнадцять тисяч) гривень 98 копійок, без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати, а також 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок витрат на правничу допомогу.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод-Техмаш», , місцезнаходження: 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Дністровська, 26, на користь держави 992, 40 гривень судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод-Техмаш», , місцезнаходження: 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Дністровська, 26, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , жителя АДРЕСА_1 заборгованої заробітної плати за один місяць в сумі 7520,94 гривні без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати, допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 15.03.2023.

Головуючий