Справа № 303/2032/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готри Т.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-банк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Монич В.О., за позовом Акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості

встановив:

У квітні 2020 АТ «Альфа-банк» звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов вмотивовано тим, що 22.11.2017 АТ «Альфа-банк»» та ОСОБА_1 уклали угоду №500631071, згідно якої Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 199 999,00 грн., зі сплатою 15,99% на рік, з кінцевим терміном повернення 23.11.2020 року.

В порушення зазначених умов кредитного договору, відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 23.03.2020 становить загальну суму 211 586,89 грн., з яких: строкова заборгованість 58 566,86 грн., прострочена заборгованість 67 987,77 грн., строкова заборгованість по нарахованих відсотках та комісіях 6 180,91 грн., прострочена заборгованість по нарахованих відсотках та комісіях 74 051,35 грн., штраф 4 800 грн.

Враховуючи вищенаведене, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості та судові витрати.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-банк» заборгованості у розмірі 67 987,77 грн. за угодою про надання особистого кредиту №500631071 від 22.11.2017 року та судові витрати в розмірі 3 173,80 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-банк» просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та в цій частині задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не додано договору, доказів перерахування коштів на рахунок відповідача, а також не надано повного розрахунку боргу. Вказує, що до позову було додано копії оферти на укладання угоди про надання кредиту № 500631071 від 22.11.2017 року; акцепту пропозиції про укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500631071; графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості усіх супутніх послуг; анкети-заяви ОСОБА_2 про акцепт публічної пропозиції AT «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в AT «Альфа-Банк»; розрахунком заборгованості за кредитом. Дані документи містять всі умови кредитування, суму кредиту, відсоткової ставки, комісії та інше. Однак судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено всі докази.

Не погоджується також із відмовою суду в задоволенні позовних вимог щодо стягнення строкової заборгованість. Так, відповідно до умов Договору, у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини Кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати виконання зобов`язання з повернення Кредиту за Договором (заборгованості по кредиту, заборгованості за відсотками та неустойкою).

Отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується випискою по рахунку, а також і самим розрахунком заборгованості, оскільки строкова заборгованість за кредитом станом на 23.03.2020 року становить суму 58566,86 гривень, з чого випливає що відповідачем частково виконувались умови договору, а відтак безпідставним є висновок суду, що відсутні докази, які підтверджують факт отримання кредитних коштів.

Так, як відповідач порушила взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, то відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України та умов договору з неї слід стягнути загальну заборгованість в розмірі 211 586,89 грн.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Логай І.І., подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відхилити вимоги скарги, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що відмовляючи у позовних вимогах банку, суд правильно дійшов до висновку, що до позовної заяви позивачем не надано доказів того, що позивачем було перераховано кошти на рахунок позичальника, як передбачено п.3 оферти на укладання угоди про надання кредиту №500631071 від 22.11.2017 року, не надано договір, а також повний розрахунок заборгованості. Банківський розрахунок та виписка по рахунку самі по особі як інформація з автоматизованої банківської системи (банківські виписки) не є належним доказом факту укладання та виконання кредитного договору. Такі докази мають бути оформленні у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Крім цього вважає неправомірним нарахування комісії в сумі 74 051,35 грн., з огляду на нікчемність цих положень, оскільки на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено законом (ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту). Подібні правовідносини зазначені у постановах ВСУ у справах № 695/3474/17 від 27.12.2018), № 686/5078/18 від 26.06.2019), № 357/14311/17 від 16.08.2019, №127/27751/16-ц від 16.09.2020, Постанова об`єднаної палати КЦС у справі № 524/5152/15-ц від 09 грудня 2019 року.

У відповідності до приписів частини 2 статті 372 ЦПК України позаяк, сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи то їх неявка у дане судове засідання не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що така підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, підлягає скасуванню в частині відхилених позовних вимог з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст.526 ЦПК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ч.1 ст. 611 ЦК України)

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 1054 ЦК України та ч.2. ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Колегією суддів встановлено, що зі змісту Оферти на укладення угоди про надання кредиту № 500631071 від 22.11.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 пропонує ПАТ «Альфа-Банк» укласти Угоду про надання кредиту в сумі 199999,00 гривень, під 15,99 процентів річних, строком на 36 місяців, а.с. 3.

Та Акцептом пропозиції про укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500631071 від 22.11.2017 року підтверджується, що ПАТ «Альфа-Банк» приймає пропозицію ОСОБА_1 на укладення Угоду про надання кредиту № 500631071 від 22.11.2017 року на умовах, які передбачають кредит у сумі 199999,00 гривень, під 15,99 процентів річних та строком на 36 місяців, а.с. 4.

Анкетою-Заявою від 22.11.2017 року ОСОБА_1 акцептувала публічну пропозицію ПАТ «Альфа-Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», а.с. 5.

У Графіку платежів (Додаток №1 до Угоди про надання кредиту № 500631071 від 22.11.2017 року) наведено розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та зазначенням умов кредитування, а.с. 6.

Згідно Довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором № 500631071 від 22.11.2017 року станом на 23 березня 2020 року, ОСОБА_1 має строкову заборгованість 58 566,86 грн, прострочену заборгованість 67987,77 грн, строкову заборгованість по нарахованих % та комісіях 74051,35 грн, штрафи 4800,00 грн., а.с. 9.

Як зазначено у статті 1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Та частиною 1 статті 1055 ЦК України визначена письмова форма укладення кредитного договору.

Так, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, частина 1 статті 638 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання.

Водночас, частиною 1статтею 526 ЦК України визначено що, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

А відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Тоді як статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Як передбачено пунктом 1 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до умов кредитного договору у разі невиконання чи неналежного виконання боржником будь-яких зобов`язань, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язання з повернення кредиту за договором.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено перерахування кредитних коштів у сумі 199749,00 грн. на рахунок відповідача за № НОМЕР_1 відкритий позичальнику в ПАТ «Альфа-Банк», як це передбачено п.3 Оферти на укладення угоди про надання кредиту № 500631071 від 22.11.2017 року. Однак, такий висновок суду не узгоджується з матеріалами справи, яким дано не повну правову оцінку.

На спростування даного висновку в матеріалах справи містяться підписані особисто ОСОБА_1 такі докази як Оферта на укладення угоди про надання кредиту № 500631071 від 22.11.2017 року в сумі 199999,00 гривень, під 15,99 процентів річних, строком на 36 місяців; Акцепт пропозиції про укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500631071 від 22.11.2017 року, яким ПАТ «Альфа-Банк» прийняло пропозицію ОСОБА_1 на укладення Угоди про надання кредиту № 500631071 від 22.11.2017 року на умовах, які передбачають надання кредиту в сумі 199999,00 гривень, під 15,99 процентів річних та строком на 36 місяців; Анкетою-Заявою від 22.11.2017 року якою ОСОБА_1 акцептувала публічну пропозицію ПАТ «Альфа-Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк»; Графік платежів (Додаток №1 до Угоди про надання кредиту № 500631071 від 22.11.2017 року) із наведенням розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та зазначенням умов кредитування. Крім цього, підтвердженням перерахування кредитних коштів ПАТ «Альфа-Банк» на особовий рахунок ОСОБА_1 являється виписка по рахунку № НОМЕР_1 в якому визначено заборгованість позичальника по видам платежів, а.с. 61 (на звороті).

Підтвердженням того, що ОСОБА_1 користувалась перерахованими ПАТ «Альфа-Банк» на її особистий рахунок кредитними коштами, являється також Довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором № 500631071 від 22.11.2017 року станом на 23 березня 2020 року, яку між іншим ОСОБА_1 так і не спростувала.

В силу приписів частини 2 статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно висновку наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Таким чином у переглядаємій справі наявні докази того, що ОСОБА_1 частково виконувала узяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 500631071 від 22.11.2017 року щодо погашення заборгованості, та останній у встановленому порядку не визнаний недійсним. Підтвердженням цього є також залишок строкового тіла кредиту станом на 23.03.2020 року в сумі 58 566,86 грн., що також підтверджує часткове виконання умов кредитного договору.

Відтак, безпідставним є висновок суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження факту перерахування та використання кредитних коштів.

Наведене вказує на те, що ОСОБА_1 порушила взяті на себе за кредитним договором зобов`язання із погашення заборгованості по тілу кредиту та виплаті відсотків за користування кредитними коштами, які станом на 23.03.2020 року становлять загальну суму 211 586,89 гривень.

Оскільки, ОСОБА_1 у супереч вимог статті 1050 ЦК України односторонньо порушила свої зобов`язання за кредитним договором то за цієї обставини ПАТ «Альфа-Банк» вправі вимагати повернення кредитної заборгованості та здійснення належних виплат передбачених кредитним договором.

Щодо посилань відповідача стосовно неправомірного нарахування комісії

Відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Та 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин 1, 2 і 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

У відповідності до частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Додатком 2 до протоколу Комітету з управління активами, пасивами і тарифами ПАТ «Ідея Банк» № 119.2 від 02 жовтня 2017 року (діяв на момент укладення оспорюваного договору) затверджено тарифи банку, у тому числі щодо послуг з кредитування. Тарифи передбачають такі послуги за обслуговування кредитної заборгованості: обслуговування кредитної лінії (визначення вартості послуги обумовлено умовами договору), видача довідок про кредитну заборгованість (50 грн), надання довідки про рух по рахунку (виписка по одному рахунку) (50 грн), надання довідки про рух по всіх рахунках кредитної угоди (історія договору) (75 грн), детальна розшифровка заборгованості за кредитом (150 грн), зміна дати щомісячного чергового платежу (100 грн), надання нового графіку щомісячних платежів за зверненням позичальника (100 грн), видача завірених печаткою банку копій кредитних договорів та додатків на них (за кожну), які зберігаються в архіві (50 грн), надання термінової послуги (200 грн).

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Відтак, після набуття Законом України «Про споживче кредитування» 10 червня 2017 року чинності, Банк набув права встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

У переглядаємій справі, спірні правовідносини виникли між сторонами із 22 листопада 2017 року, що є свідченням дотримання ПАТ «Альфа-Банк» вимог Закону України «Про споживче кредитування» та Правил про споживчий кредит. Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що ПАТ «Альфа-Банк» незаконно здійснювало нарахування комісії є безпідставними з огляду на вище наведене.

Відхиляючи інші позовні вимоги про стягнення строкової заборгованості; простроченої заборгованості за відсотками та комісіях; строкової заборгованості по відсоткам і комісіях та штрафу, суд першої інстанції не врахував наведеного, що призвело до ухвалення помилкового рішення суду в частині відхилених позовних вимог.

Зважуючи на встановлене в контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах є порушеним, а тому позов слід задоволити у цілому, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги є підставними та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

Банком за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір 4760,70 гривень, а.с. 103. Оскільки апеляційний суд задоволив апеляційну скаргу Банку то зазначена сума судового збору підлягає стягнення з ОСОБА_1 .

Враховуючи на ведене та керуючись вимогами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-банк», задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 вересня 2020 року скасувати в частині відхилених позовних вимог та постановити в цій частині постанову суду про задоволення даних позовної вимоги.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 на користь акціонерного товариства «Альфа-банк», , юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, будинок №100 загальну кредитну заборгованість в розмірі 143 599,12 гривень, з яких сума 58 566,86 гривень, строкової заборгованості; сума 74 051,35 гривень, простроченої заборгованості нарахованої за відсотками та комісіях; сума 6 180,91 гривень, строкової заборгованості нарахованої за відсотками та комісіях і сума 4 800,00 гривень, штрафу, а також судові витрати у розмірі 4 760,70 гривень, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 03 березня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: