Справа № 295/7562/20
Провадження № 2/369/350/23
02.03.2023 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І.О.,
при секретарі Світлак Ю.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,
26 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Богунського районного суду міста Житомира з позовною заявою до ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів
Свої вимоги мотивує тим, що 28 лютого 2020 року між Позивачем та Відповідачем-2, який діяв за дорученням та в інтересах Відповідача-1 було укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . На виконання вказаного Договору, що підтверджується п. 1.5 Договору, Позивач 28 лютого2020 року надав Відповідачу-2 для передачі Відповідачу-1 грошові кошти в розмірі 12 200,00 грн. в рахунок авансу. У подальшому, 03 березня 2020 року Позивач сплатив Відповідачу-2 для передачі Відповідачу-1 ще 12 200,00 грн., як аванс. Тобто Позивачем було передано Відповідачам грошову суму в розмірі 24 400,00 грн. В рахунок майбутньої купівлі квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за суму 683 200,00 грн. Вказаний договір купівлі-продажу повинен був укладеним та нотаріально посвідченим до 07 травня 2020 року. Позивач зазначила, що дата укладення договору купівлі-продажу була обумовлена тим, що нотаріальне посвідчення вимагає певного документального встановленого алгоритму дій, у тому числі наявність актуальних документів на квартиру, довідки Ф-3, оцінку нерухомого майна, відсутності зареєстрованих в квартирі неповнолітніх осіб/відповідного дозволу виконкому на такий правочин, якщо є зареєстровані діти, тощо. Сплачена позивачем сума пішла саме на покриття майбутніх витрат Відповідача-2 в інтересах Відповідача-1 з підготовки належних правовстановлюючих документів для нотаріуса. У свою чергу, Продавець погодився вирахувати вказану суму авансу з ціни майбутнього договору купівлі-продажу квартири. Позивач регулярно цікавилася у Відповідача-2 в телефонному режимі про ситуацію з підготовки документів, однак з кінця березня 2020 року ОСОБА_3 почав говорити, що в нього виникли певні проблеми з документами, які до травня будуть вирішені. У подальшому 05 травня 2020 року було призначено зустріч у приватного нотаріуса Сєтак В.Я. для оформлення договору купівлі-продажу квартири, однак Відповідач-2 до нотаріуса не прибув, а в телефонній розмові повідомив, що зайнятий на роботі. Сторонами було узгоджено наступну дату - 07 травня 2020 року об 11 год 00хв. У вказаний день та час Відповідач-2 знову не з`явився до нотаріуса, на телефонні дзвінки не відповідав. У зв`язку із зазначеним 07 травня 2020 року на адресу Відповідача-2 Позивачем було направлено вимогу про повернення суми авансу. В кінці травня Відповідач-2 повідомив, що поверне суму авансу до 20 червня 2020 року. Однак по сьогоднішній день ОСОБА_3 на зв`язок не виходить. На підставі наведеного позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аванс за невиконане зобов`язання а розмірі 24 400,00 грн. Та судові витрати по справі.
Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 08 липня 2020 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження за вказаним позовом.
Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 13 жовтня 2020 року вказану цивільну справу направлено за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
27 листопада 2020 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатова Д.Д. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.
На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2021 року, ухвалою від 16 вересня 2021 року суддею Фінагеєвою І.О. прийнято справу до свого провадження та призначено справу до розгляду.
В судове засідання позивач не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
В судове засідання відповідачі не з`явилися з невідомих для суду причин, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, на адресу суду відзиву на позовну заяву не подали. Причини неможливості подати відзив суду не повідомили. Будь-яких заяв, клопотань від відповідачів станом на час прийняття рішення до суду не надходило.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судом встановлено, що 28 лютого 2020 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та ОСОБА_2 , як продавцем, від імені та в інтересах якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 , був укладений договір про наміри щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Згідно п. 1.1 Договору про наміри Продавець зобов`язується передати у власність (продати) нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (далі - Об`єкт), а Покупець прийняти у власність (купити) Об`єкт на умовах, викладених у цьому договорі до 16.00 год 07 травня 2020 року включно. Сторони за згодою можуть продовжити термін дії цього договору, письмово встановивши новий термін.
Пунктом 1.2 Договору про наміри встановлено, що об`єкт нерухомості відчужується в такому вигляді та стані, в якому його оглядав Покупець, з орієнтовними параметрами: загальна площа - 45,68 м2.
Відповідно до п.1.3 Договору про наміри загальна вартість обєкту нерухомості встановлена Продавцем та складає 683 200,00 грн, що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 28 000,00 доларів США.
Пунктом 1.4 встановлено, що вищевказане майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 30 листопада 1990 року.
Згідно п.1.5 вказаного договору Продавець підтверджує факт отримання від Покупця в якості авансу, з метою забезпечення виконання умов цього договору грошову суму в розмірі 12 200,00 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 500,00 доларів США, яка отримана Продавцем від Покупця до підписання цього договору.Ця сума складає 1,78% від вартості Об`єкту.
Пунктом 1.6 Договору встановлено, що отримана грошова сума входить в загальну вартість об`єкту нерухомості та враховується при кінцевому розрахунку між Сторонами у день нотаріального посвідчення договору про відчуження об`єкту нерухомості.
Відповідно до п. 3.2 Договору про наміри у випадку відмови або неможливості відчуження Об`єкту Продавцем на умовах, приведених у цьому договорі, він зобов`язаний повернути Покупцю аванс та додатково сплатити штраф у розмірі 100% від суми авансу в якості неустойки, не пізніше закінчення терміну дії цього договору. Загальна сума, що підлягає поверненню 24 400,00 грн, що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 1 000,00 доларів США.
Крім того, 03 березня 2020 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та ОСОБА_2 , як продавцем, від імені та в інтересах якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 , було укладено Додаток №1 до Договору про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна від 28 лютого 2020 року відповідно до якого Сторони домовились про наступне:
- Пункт Договору 1.5 читати у наступній редакції: Цим Договором Продавець підтверджує факт отримання від Покупця в якості авансу, з метою забезпечення виконання умов цього договору грошову суму в розмірі 24 400,00 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 1 000,00 доларів США, яка отримана Продавцем від Покупця до підписання цього договору. Ця сума складає 3,57% від вартості Об`єкту.
- Пункт Договору 3.2 читати у наступній редакції: У випадку відмови або неможливості відчуження Об`єкту Продавцем на умовах, приведених у цьому договорі, він зобов`язаний повернути Покупцю аванс та додатково сплатити штраф у розмірі 100% від суми авансу в якості неустойки, не пізніше закінчення терміну дії цього договору. Загальна сума, що підлягає поверненню 48 800,00 грн, що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 2 000,00 доларів США.
Згідно копії довіреності на управління майном від 07 липня 2004 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 вчиняти від її імені правочини щодо розпорядження всім її майном, зокрема договори купівля-продажу, міни, застави, передавати майно в користування, приймати майно в дар та буль-які інші договори, на його розсуд, проводити розрахунки по укладених договорах.
Щодо позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_3 , суд дійшов наступного висновку.
Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України).
Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Так, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
Спір про стягнення грошових коштів за договором, укладеним між позивачем та представником ОСОБА_4 за довіреністю - ОСОБА_3 має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача за вказаним договором особою, в інтересах якої укладений такий договір. Отже належним відповідачем у такому спорі є особа, в інтересах якої укладено Договір про наміри щодо купівлі продажу нерухомого майна.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позов, пред`явлений до ОСОБА_3 , який на підставі довіреності, уклав з Позивачем в інтересах ОСОБА_2 Договір про наміри, не підлягає задоволенню з огляду на пред`явлення його до неналежного відповідача.
Щодо позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 , суд дійшов такого висновку.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.4 ст.635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.
Разом з тим, відповідно до положень ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Так у Договорі про наміри сторони зобов`язалися не пізніше конкретного строку укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу нерухомого майна, визначили ціну договору та інші істотні умови.
Отже оспорюваний договір про наміри за своїм змістом та істотними умовами відповідає вимогам ст. 635 ЦК України, а тому є попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За правилами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до положень ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
За правилами ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Ураховуючи вищенаведені положення цивільного законодавства у їх сукупності та взаємному зв`язку слід дійти висновку, що попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню, а у разі недотримання цієї вимоги закону, є нікчемним.
Отже укладений між сторонами Договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, який за своїм змістом є попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, не посвідчений нотаріально, а тому є нікчемним.
Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
Пунктом 1.5 Договору про наміри з урахуванням Додатку№1 до Договору Продавець підтверджує факт отримання від Покупця в якості авансу, з метою забезпечення виконання умов цього договору грошову суму в розмірі 24 400,00 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 1 000,00 доларів США, яка отримана Продавцем від Покупця до підписання цього договору. Ця сума складає 3,57% від вартості Об`єкту.
Пунктом 3.2. Договору про наміри сторони передбачили, що у випадку відмови або неможливості відчуження Об`єкту Продавцем на умовах, приведених у цьому договорі, він зобов`язаний повернути Покупцю аванс та додатково сплатити штраф у розмірі 100% від суми авансу в якості неустойки, не пізніше закінчення терміну дії цього договору.
Разом з тим, згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.
Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 24 400,00 грн є авансом, який підлягав поверненню.
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Таким чином, оскільки укладений між сторонами правочин - договір про наміри щодо купівлі-продажу квартири, який за своєю суттю є попереднім договором купівлі-продажу квартири є нікчемним, проте, на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 24 400, 00 грн, то відповідно до ст. 216 ЦК України до такого договору підлягають застосуванню наслідки нікчемного правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 24 400, 00 грн.
Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У той же час, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів які б спростовували позовні вимоги позивача.
Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840, 80 грн.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 525, 526, 545, 610, 612, 625, 901, 907, 1046, 1048, 1050 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 280, 282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти - аванс в розмірі 24 400 (двадцять чотири тисячі чотириста) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .
Інформація про відповідача-1: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .
Інформація про відповідача-2: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .
Суддя: І.О. Фінагеєва