ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 185/11055/22

Номер провадження 22-ц/803/2588/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач - Військова частина НОМЕР_1

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року головуючого судді Болдирєвої У.М. по цивільній справі про стягнення безпідставно отриманого грошового забезпечення,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманого грошового забезпечення.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу у базі зберігання інженерних боєприпасів та майна Військової частини НОМЕР_1 .

01 березня 2022 року відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 134 «Про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини за лютий 2022 року» проведено необхідні розрахунки та нараховано грошове забезпечення військовослужбовцям.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01 квітня 2022 року № 260 «Про результати проведення службового розслідування» встановлено, що відповідач самовільно залишив військову частину 26 лютого 2022 року.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01 квітня 2022 року № 266 «Про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини за березень 2022 року» військовослужбовцям бази зберігання інженерних боєприпасів та майна військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , які самовільно залишили військову частину, здійснено перерахунок грошового забезпечення за лютий та позбавлено премії повністю. В подальшому наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28 червня 2022 року № 784 «Про результати проведення службового розслідування» встановлено, що у зв`язку з перерахунком грошового забезпечення за лютий та позбавленням премії повністю виникла переплата грошового забезпечення, зокрема відповідачу - в сумі 9485,21 грн. Просили стягнути з відповідача грошові кошти, отримані без належної правової підстави, у розмірі 9 485,21 грн.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року у відкритті провадження по цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманого грошового забезпечення - відмовлено.

В апеляційній скарзі командир Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 просив скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що спір між сторонами виник після самовільного залишення відповідачем служби, а не у результаті неналежного виконання ним своїх службових обов`язків, завдання матеріальної шкоди державі в особі позивача здійснено після втрати ним статусу військовослужбовця (державного службовця).

Суд першої інстанції посилається на постанову ВП ВС від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 та на викладені у ній висновки, однак правовідносини, які виникли між сторонами не потребують дослідження проходження з точки зору правомірності дій, рішень чи бездіяльності військовослужбовця в ході проходження ним військової служби, адже шкода пов`язана із вчиненням кримінального правопорушення за фактом самовільного залишення Військової частини НОМЕР_1 , зокрема відповідачем, по факту якого Територіальним управлінням ДБР, розташованого у місті Полтаві 04 червня 2022 року відкрите кримінальне провадження, відомості про яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160 за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ст. 407 ч. 5 КК України.

З моменту самовільного залишення військової частини з відповідачем відповідно до пунктів 1441-7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008: - призупиняється військова служба; - звільняються з посади; - вважаються такими, що не виконує (не несе) обов`язків військової служби - час призупинення служби не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії; - не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців; - не входять до чисельності Збройних Сил України; - у разі набрання вироком законної сили підлягають звільненню з військової служби.

На думку скаржника, одним із належних дій суду першої інстанції є відкриття провадження та зупинення справи до моменту набрання законної сили вироку суду по досудовому розслідуванню за № 0000160, однак жодним чином не відмова у відкритті.

Вважають, що отримання коштів, відбулось без належних правових підстав та не має прямого відношення до статусу військовослужбовця у відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду проведеному в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду представник Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає .

Суд першої інстанції, встановивши, що спір про стягнення з військовослужбовця грошового забезпечення, отриманого без належної правової підстави, стосується одного з чинників соціального захисту військовослужбовця і відповідно належить до юрисдикції адміністративного суду, тому визначивши суб`єктний склад спору, предмет позову та характер спірних правовідносин, дійшов висновку, що позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманого грошового забезпечення не відноситься до юрисдикції загального суду, тому не може бути прийнято до провадження.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та (або) інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним з критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, законодавством врегульовано питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що переглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Зокрема, статтею 9 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено виплату грошового забезпечення військовослужбовців, яке визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року (справа № 362/643/21) зазначено, що військова служба є різновидом публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.

Крім того у постанові ВП ВС від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 викладені наступні висновки.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

У справі що переглядається, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошового забезпечення військовослужбовця.

Позивачем зазначено, що переплата відбулася внаслідок дій відповідача, які мають ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, дана виплата була здійснена в результаті недобросовісності з боку набувача та не має прямого відношення до статусу військовослужбовця у відповідача.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває (перебувала) на посаді державної (публічної) служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових (посадових) обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди (збитків), а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службової або посадової особи передбачене в адміністративному процесі відповідно до приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Цей спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, збитків, необґрунтованих виплат тощо, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої коштів, шкоди, збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 825/730/16 (провадження № 11-934апп18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18).

Отже,правовідносини,що виникли між сторонами,мають ознаки публічно-правових,а тому спір підлягає розгляду за правилами КАС України .

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини не потребують дослідження проходження з точки зору правомірності дій, рішень чи бездіяльності військовослужбовця в ході проходження ним військової служби, адже шкода пов`язана із вчиненням кримінального правопорушення за фактом самовільного залишення військової частини, апеляційний суд відхиляє з мотивів наведених вище.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення судів першої інстанції, як практику щодо аналогічних справ, є недоречними, оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.2 ст.263 ЦПК України ).

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 20 лютого 2023 року.

Судді: