КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Чирка С.С.
Єдиний унікальний номер справи № 359/1038/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3122/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Ігнатченко Н.В. , Савченка С.І.,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві (в режимі відео конференції) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, визнання права співзабудовника та зобов`язання не чинити перешкод.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У лютому 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя .

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 22 червня 2012 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

Від шлюбу у сторін народилась донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року шлюб між позивачкою і відповідачем розірвано.

За час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі , за спільні кошти було набуто у власність майно: земельна ділянка кадастровий номер :03:001:2925 площею 0,0575 га. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на земельну ділянку зареєстровано за відповідачем.

Між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дом-Економ» 20 червня 2013 року був укладений договір-доручення. На підставі договору-доручення за спільні кошти подружжя у період часу з 25червня 2013року до 20 листопада 2013року на зазначеній вище земельній ділянці був побудований двоповерховий будинок, загальною площею-89,47 кв.м.,житловою площею-50,14кв.м. У подальшому в будинку були повністю виконані внутрішні роботи, придбані сантехнічні прилади, меблі тощо і будинок використовувався для проживання сім`ї, тобто за його цільовим призначенням.

Відповідач відмовляється вводити будинок в експлуатацію та здійснювати державну реєстрацію права власності на нього з метою уникнути розподілу спільно нажитого майна.

Позивач не може самостійно ввести будинок в експлуатацію, оскільки земельна ділянка та документи по будівництву будинку оформлені на ім`я відповідача та їх оригінали знаходяться у нього.

Зважаючи, що будинок повністю побудований, але не введений в експлуатацію, то є підстави визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки та права на 1/2 частину спірного об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку загальною площею - 89,47 кв.м., житловою площею - 50,14 кв.м.

Крім того, враховуючи, що будинок двоповерховий, на кожному з поверхів обладнаний санвузол, то можливий фактичний поділ будинку на дві окремі квартири.

Таким чином, враховуючи вище вказане, позивачка у прохальній частині позову просила поділити майно таким чином:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:2925 площею 0,0575 га. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

- визнати за ОСОБА_1 як співзабудовником право на 1/2 частину збудованого нею у шлюбі із ОСОБА_2 , але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, кадастровий номер :03:001:2925, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 89,47 кв.м., житловою площею - 50,14 кв.м.; - виділити ОСОБА_2 приміщення, на першому поверсі житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, кадастровий номер :03:001:2925, за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею - 89,47 кв.м., житловою площею - 50,14 кв.м. - 3 - гостьова кімната, 4 - кухня-столова, 5 - санвузол (план першого поверху);

- виділити ОСОБА_1 приміщення на другому поверсі житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, кадастровий номер :03:001:2925, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 89,47 кв.м., житловою площею - 50,14 кв.м. - 6 - сходи (план першого поверху), 1 - коридор, 2 - спальня, 3 - спальня, 4 - спальня, 5 - санвузол (план другого поверху);

залишити у спільному користуванні - 1 - тамбур, 2 - хол, 7 - підсобне приміщення (план першого поверху);

стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

У січні 2022 року (04 січня 2022 року) представником позивачки подано заяву про зміну предмета позову. У заяві просить суд-

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:2925, площею 0,0575 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1

- визнати за ОСОБА_1 як співзабудовником право на 1/2 частину збудованого нею у шлюбі із ОСОБА_2 , але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, кадастровий номер :03:001:2925, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 89,47 кв.м., житловою площею - 50,14 кв.м.;

- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер :03:001:2925, площею 0,0575 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

- надати ключі від хвіртки та воріт;

зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні збудованого нею у шлюбі із ОСОБА_2 , але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, кадастровий номер :03:001:2925, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 89,47 кв.м., житловою площею - 50,14 кв.м та надати ключі від вхідних дверей будинку та інших приміщень будинку, вхід до яких обладнаний дверима з замком;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що спірна земельна ділянка була куплена виключно за його власні кошти, а також збудований двохповерховий будинок. Зазначає, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду м. Києва від 03 листоада 2022 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:2925 площею 0,0575 га. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . .

В задоволенні вимог в іншій частині відмовлено .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 558,39 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову. Ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову .

У скарзі посилалася на порушення норм матеріального права і процесуального права , вважає що суд неповно з`ясував всі обставини справи , не взяв до уваги доводи позивача,тому висновок суду є помилковим .

Рішення в частині задоволення позову не підлягає перегляду в апеляційному порядку , враховуючи що в цій частині сторони рішення не оскаржили.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим , судом досліджені всі обставини справи і надана правова оцінка доказам, які надали сторони , доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідно до ст. 43 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 09 березня 2023 року за адресами, які зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 22 червня 2012 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

Від шлюбу у сторін народилась донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року шлюб між позивачкою і відповідачем розірвано.

Крім того ,відповідно договору купівлі-продажу від 08 червня 2013 року була придбана земельна ділянка кадастровий номер :03:001:2925 площею 0,0575 га розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.12, 14-16).

Між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дом-Економ» був укладений договір доручення №20/06/2013 від 20 червня 2013 року.

З договору доручення №20/06/2013 від 20 червня 2013 року вбачається, що довіритель доручає, а повіритель зобов`язується здійснити від його імені та за рахунок ОСОБА_2 певні юридичні дії, а саме: організувати будівництво Об`єкту нерухомості передбаченого п.п.1.2, 1.5 даного Договору (а.с.17-26).

Відповідно до п.1.2 договору Об`єктом нерухомості за цим Договором є індивідуальний житловий будинок, будівництво якого буде здійснюватися за визначеною у додатку №4 до цього Договору адресою, план земельної ділянки міститься у Додатку №1.

Згідно п.1.5 Договору вартість Об`єкту нерухомості за Договором визначається у Додатку №4 до цього Договору.

В той же день , 20 червня 2013 року між ОСОБА_2 та товариством була укладена додаткова угода до Договору доручення №20/06/2013 від 20 червня 2013 року, якою встановлено загальну вартість договору, графік проведення оплат і виконання робіт, а також визначено адресу за якою буде здійснювати будівництво: Київська область, Бориспільський район, Вишеньківська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :03:001:2925 (а.с.27).

З акту №1 від 21 листопада 2013 року про приймання Об`єкту нерухомості довірителем за адресою: Київська область, Бориспільський район, Вишеньківська сільська рада, вбачається, що підрядником Товариством з обмеженою відповідальністю «Дом -Економ» пред`явлено об`єкт нерухомості, розташований за адресою: Київська область, Бориспільський район, Вишеньківська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :03:001:2925. Будівельно-монтажні роботи виконувалися у терміни:початок робіт 25 червня 2013 року, закінчення робіт 20 листопада 2013 року. Роботи з внутрішнього оздоблення будинку на об`єкті нерухомості не здійснювалися. Вартість будівельно-монтажних робіт, виконаних за Договором Підряду №20/06/2013 від 20 червня 2013 року складає 162000 гривень, в том числі ПДВ 27000 гривень. Довіритель приймає представлений об`єкт нерухомості, розташований за адресою: Київська область, Бориспільський район, Вишеньківська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :03:001:2925 (а.с.28).

Відповідно до акту №2 приймання-передачі наданих послуг від 21 листопада 2013 року повірений передав, а довіритель прийняв послуги з організації будівництва Об`єкту нерухомості за Договором доручення №20/06/2013 від 20 червня 2013 року (а.с.29).

З повідомлення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №17698/20-43 від 13 жовтня 2021 року вбачається, що додаткові матеріали та об`єкт дослідження не були надані на дослідження, тому на підставі ч.8 ст.72 ЦПК України, п.п.1.13, 4.10 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз», затвердженої наказом МЮУ від 08.10.1998 №53/5 (зі змінами), експерт повідомляє про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи (а.с.174-177).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права співзабудовника та зобов`язанні не чинити перешкоди , з висновками якого апеляційний суд погоджується , суд першої інстанції виходив із такого .

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд у постанові від 5 жовтня 2020 року ( справа №537/78/19)зазначив , що , положення ст.60 Сімейного Кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року ( справа №6-843цс17), постановах Верховного Суду від 6 лютого 2018 року (справа №235/9895/15-ц), від 5 квітня 2018 року ( справа №404/1515/16-ц).

Згідно з ч.1, ч.2ст.70 СК Україниу разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 376 ЦК України ,житловий будинок , будівля , споруда ,інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом , якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети , або без належного дозволу чи належно затвердженого проект4у, ібло з істотними порушеннями будівельних норм і правил . Особа ,яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна ,нетнабуває права власності на нього .

В матеріалах справи відсутні докази здійснення будівництва відповідно до вимог Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» ,зокрема декларації про початок будівництва , що дає підстави вважати ,що будівництво є самочинним.

Відповідно до ст. 76-81 ЦПК України сторони не надали суду доказів . що спірний будинок був введений в експлуатацію, а також було зареєстровано право власності на цей об`єкт нерухомого майна.

Ця обставина свідчить про те, що жодна із сторін не набула право власності на домоволодіння, тому не може вимагати поділу цього домоволодіння.

Відповідно до сталої судової практики, право власності на самочинно збудовані будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об`єктом права власності,воно не можу бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку .

З огляду на це, суд правильно вважав що підстави для визнання права власності на 1/2 частку будинку відсутні, тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. слід відмовити.

Обґрунтованим є висновок суду, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, адже має право вимагати частку в будівельних матеріалах і обладнані, що використані в процесі будівництва цього будинку.

Не знайшли свого підтвердження і доводи що наявності перешкод у користуванні будинком. Посилання на ту обставину, що експерта не допустили до будинку, не можна вважати належним і допустимим доказом щодо створення перешкод у користуванні будинком позивачці.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст. 367 ЦПК України , колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права , відповідає фактичним обставинам справи , доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд, -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: