Ухвала

Іменем України

10 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 940/104/21

провадження № 61-12920ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 03 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Тетіївської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю та просили визнати за ними право спільної сумісної власності в порядку набувальної давності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивувала тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 залишився житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 був власником цього будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 лютого 1981 року. З січня 2009 року позивачі добросовісно заволоділи цим будинком та відкрито і безперервно користувались ним, утримували його в належному стані, проводили поточні та капітальні ремонтні роботи.

Згодом позивачам стало відомо, що рішенням четвертій позачергової сесії від 15 січня 2021 року Тетіївська міська рада прийняла на баланс Тетіївської міської ради будинок згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 березня 2015 року № 35335344 виданим на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 жовтня 2013 року.

Рішенням від 03 серпня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області у задоволенні позову відмовив.

Постановою від 22 листопада 2022 року Київський апеляційний суд апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Тетіївського районного суду Київської області без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у грудні 2022 року, ОСОБА_1 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти постанову, якою позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанцій висновку щодо застосування статті 344 ЦК України, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Судувід 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , за яким з 18 лютого 1981 року зареєстровано право власності на будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29 січня 1981 року, виданим державним нотаріусом Бурлаченко К. Ф., спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 та спадкоємцем якого є ОСОБА_3 , який проживає в АДРЕСА_1 . Зазначений у цьому документі житловий будинок зареєстровано у Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_3 , реєстровий № 2563 від 18 лютого 1981 року.

Рішенням від 29 жовтня 2013 року Тетіївський районний суд Київської області в цивільній справі № 380/1819/13-ц за заявою Виконавчого комітету Тетіївської міської ради про визнання права власності на безхазяйне майно та передачу його до комунальної власності територіальної громади передав нерухоме майно, а саме, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади міста Тетієва Київської області.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 березня 2015 року № 35335344 вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 є власністю (комунальною) виконавчого комітету Тетіївської міської ради, Територіальної громади.

Рішенням четвертої позачергової сесії від 15 січня 2021 року № 81-04-VIII «Про взяття на баланс нерухомого майна» Тетіївська міська рада прийняла на баланс Тетіївської міської ради житловий будинок та інше нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за територіальною громадою в особі Виконавчого комітету Тетіївської міської ради (реєстраційний номер 246) згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 березня 2015 року № 35335344 на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 жовтня 2013 року у справі №380/1819/13-ц.

Згідно з статтею 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

За змістом пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном.

Проте, як правильно встановили суди, позивачі не можуть вважатися володільцями, які добросовісно заволоділи спірним житловим будинком, оскільки з моменту користування будинком достеменно знали, хто є власником майна.

Також суди встановили, що матеріали справи не містять підтвердження того, що власник майна відмовився від належного йому нерухомого майна, а тому, як правильно зазначив місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відсутні підстави вважати, що спірне нерухоме майно, зокрема житловий будинок, не має власника. Також спірний житловий будинок неможливо вважати безтитульним, оскільки право власності на нього оформлене у встановленому законом порядку.

Сам по собі факт користування позивачами спірним будинком, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у них права власності за набувальною давністю.

Також суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили, що пояснення свідків підтверджують лише факт відкритості користування позивачами спірним будинком, однак не можуть слугувати підставою для визнання за ними права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки вони не підтверджують добросовісності позивачів заволодіння нерухомим майном.

Верховний Суд погоджується із висновком судів попередніх інстанцій стосовно того, що правові підстави для набуття позивачами права власності на майно за набувальною давністю згідно з положеннями статті 344 ЦК України відсутні, оскільки безтитульність та добросовісність як початковий елемент заволодіння спірним будинком відсутні у цих правовідносинах, так як позивачі на час заволодіння нерухомим майном, а саме з січня 2009 року знали про те, хто був власником житлового будинку.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 29 жовтня 2013 року спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 передано у комунальну власність територіальної громади міста Тетієва Київської області, про що також відомо позивачам.

За викладених обставин самі лише відкритість і безперервність користування спірним будинком не є достатніми підставами для набуття права власності на нього згідно з статтею 344 ЦК України.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанцій висновку щодо застосування статті 344 ЦК України, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 на яку посилається заявник, як на приклад неоднакового застосування норми права викладено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Посилання заявника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, як на підставу касаційного оскарження, висновок якої не врахував суд апеляційної інстанції, не знайшла свого підтвердження, оскільки суд апеляційної інстанції застосував норми права та врахував цю постанову, посилаючись на неї у мотивувальній частині свого рішення рішення.

Отже, у цій справі, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із рішенням місцевого суду та залишаючи його без змін, врахував висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах та правильно зазначив, що позивачі не можуть вважатися володільцями, які добросовісно заволоділи спірним житловим будинком, оскільки з моменту користування будинком достеменно знали, хто є власником майна.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржені, відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 03 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська