Провадження № 2/127/2606/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шаміної Ю.А.,

при секретарі судового засідання Петуховій Н.А.,

за участю: представника позивача - адвоката Олійника А.М.,

представника відповідача Павлова В.Г. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фонду соціального страхування України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, про стягнення заборгованості заробітної плати, всіх належних сум при звільнені та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, про стягнення заборгованості заробітної плати, всіх належних сум при звільнені та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 був призначений виконуючим обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області з 17.12.2019 згідно наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 16.12.2019 №02-119-к. 09.03.2021 згідно наказу № 02-44-к від 07.03.2021 ОСОБА_2 був звільнений з роботи виконуючого обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області у зв`язку із закінченням строку (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). У трудову книжку позивача 09.03.2021 було зроблено відповідний запис, який був засвідчений підписом начальника відділу по роботі з персоналом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та печаткою Управління у Вінницькій області. Проте, роботодавцем не була врахована та обставина, що з 03.03.2021 по 30.04.2021 позивач перебував на лікарняному. А тому звільнення 09.03.2021 було вчинено з порушенням КЗпПУ. ОСОБА_2 здійснював звернення до Фонду соціального страхування та Управління ВД Фонду соціального страхування у Вінницькій області на предмет зміни дати звільнення. Однак, жодних дій з даного приводу роботодавцем здійснено не було. Таким чином, позивач був змушений звернутись до суду на предмет встановлення належної дати звільнення. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2022 по справі №127/14787/21 було змінено дату звільнення ОСОБА_2 , виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, з 09 березня 2021 року на 05 травня 2021 року. Постановою Вінницького апеляційного суду від 14.06.2022 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2022 було залишено без змін, а апеляційна скарга залишена без задоволення. Згідно вищевказаного рішення, наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 01.07.2022 року №02-45-к внесено зміни до п.1 наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 07.03.2021 № 02-44-к «про звільнення ОСОБА_2 », а саме: дату звільнення «09 березня 2021 року» замінено на «05 травня 2021 року». Також, було внесено відповідний запис у трудову книжку позивача. Зважаючи на вищевикладене, останнім робочим днем ОСОБА_2 було 5 травня 2021 року (згідно п. 2.27 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників»), а період з 10 березня 2021 року по 5 травня 2021 року є таким, як перебування у трудових відносинах. Фактично, за умови, якби роботодавець здійснив звільнення ОСОБА_2 відповідно до норм КЗпП України, то остаточні розрахунки та нарахування роботодавцем відбувались 5 травня 2021 року. В липні 2022 року ОСОБА_2 здійснював подання листів до роботодавця та третьої особи щодо необхідності проведення остаточних розрахунків при звільненні, зважаючи на зміну дати звільнення. Проте, вимоги залишились проігноровані роботодавцем - Фондом соціального страхування України. Роботодавець до даного часу не провів остаточного розрахунку із ОСОБА_2 після звільнення. Зокрема, не виплачена заробітна плата за 5 травня 2021 року, та, крім того, не проведено остаточну виплату компенсації за невикористані дні відпустки, зважаючи на те, що протягом березня - квітня 2021 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із Фондом соціального страхування України. Відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 середній заробіток позивача за один день становить 1543,81 грн (30408,60 грн (зарплата в лютому 2021 р.) + 14362,04 грн (зарплата в січні 2021 р.) / 29 (кількість відпрацьованих днів в лютому та січні 2021 р.). Станом на 07.09.2022 середній заробіток за весь час затримки розрахунків при звільнення становить 526439,21 грн = 1543,81 грн х 341 (кількість робочих днів затримки розрахунків при звільнені з 06.05.2021 по 07.09.2022). З огляду на викладене, позивач просив стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_2 1543,81 гривень заборгованість по заробітній платі та 6175,24 гривень компенсації за невикористані 4 дні щорічної відпустки, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 526439,21 гривень та судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2022 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) осіб та залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області.

01.11.2022 ухвалою суду здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Представник третьої особи, скориставшись своїм правом подав суду 27.10.2022 письмові пояснення (вх. №68697), згідно яких просив відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 16.12.2019 №02-119-к ОСОБА_2 було призначено виконуючим обов`язки начальника Управління з 17.12.2019 за строковим трудовим договором на період до дати призначення керівника Управління. Підставою для видання наказу від 16.12.2019 №02-119-к стала заява ОСОБА_2 від 16.12.2019, в якій відображено його волевиявлення на укладення строкового трудового договору з 17.12.2019 та припинення трудових відносин в день призначення керівника Управління. З наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 16.12.2019 №02-119-к вбачається, що у трудовому договорі чітко передбачена умова про строк дії договору. Добровільно виконуючи умови строкового трудового договору ОСОБА_2 погодився з усіма його умовами, без будь-яких застережень, наслідком чого було припинення трудових правовідносин з позивачем, з підстав, закінчення строку, на який цей трудовий договір був укладений. Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 04.03.2021 №02-43-к начальником Управління з 10.03.2021 було призначено ОСОБА_3 . У зв`язку із настанням умови закінчення строку дії трудового договору наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 04.03.2021 №02-44-к ОСОБА_2 було звільнено з роботи 09.03.2021 у зв`язку із закінченням строку (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2022 у справі №127/14787/21 було задоволено позов ОСОБА_2 та змінено дату звільнення з 09 березня 2021 року на 05 травня 2021 року у зв`язку із тим, що станом на день звільнення та у період з 03.03.2021 по 30.04.2021 ОСОБА_2 перебував на лікарняному. Позиція суду обґрунтована тим, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 04.09.2019 №6-р(ІІ)/2019 дійшов висновку, що положення ч. З ст. 40 КЗпП України, щодо заборони роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці, є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини. Однак, зміна дати звільнення працівника не породжує такі саме правові наслідки як поновлення працівника на роботі. Посада, за якою ОСОБА_2 був призначений виконуючим обов`язки з 10 березня 2021 року перестала бути вакантною. Отже, виконання Позивачем своїх трудових обов`язків припинилось з 10.03.2021, коли начальником Управління було призначено ОСОБА_3 . Не могло воно відбуватись і 05 травня 2021 року, оскільки в цей день саме ОСОБА_3 виконувала посадові обов`язки начальника Управління, що підтверджується витягом з табелю обліку робочого часу. А згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Таким чином, ОСОБА_2 просить стягнути заробітну плату за один день 05 травня 2021 року, коли він фактично не працював, лише на підставі того, що судом змінено дату звільнення на цей день. На підставі викладеного вимога ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати за 05 травня 2021 року в розмірі 1543,81 грн. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. В своїй позовній заяві ОСОБА_2 розраховує середню заробітну плату за один день в розмірі 1543,81 грн виходячи із заробітної плати за останні два календарні місяці, що передували місяцю звільнення (січень-лютий 2021 року) керуючись положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. 05 травня 2021 року не визнано судом днем вимушеного прогулу. Також відсутні і інші підстави застосування Порядку, отже норми Порядку в даному випадку не можуть застосовуватись. Заробітна плата ОСОБА_2 як за робочий день повинна обраховуватись виходячи із посадового окладу та із врахуванням надбавки за вислугу років. Також помилково ОСОБА_2 обраховує компенсацію за 4 дні щорічної відпустки в розмірі 6175,24 грн. Дана сума визначена ним самостійно шляхом множення 4 днів невикористаної відпустки на 1543,81 грн. середньоденної заробітної плати. Звертає увагу суду, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 в розмірі 1543,81 грн обчислена виходячи із заробітної плати за останні два календарні місяці, що передували місяцю звільнення січень-лютий 2021 року. Даний обрахунок суперечить положенням п. 2 Порядку, який визначає, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Якщо, як вважає позивач, виплата йому мала відбутись в травні 2021 року, то для обрахунку необхідно взяти період травень 2020 року - квітень 2021 року. Крім того, вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за 341 день затримки розрахунку при звільненні. Оскільки відповідно до ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-ІХ від 01.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні може стягуватись не більше ніж за шість місяців, тобто з 06 травня по 05 листопада 2021 року, а саме за 128 робочих днів. Крім того, на підставі наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 04.03.2021 №02-44-к про звільнення ОСОБА_2 , Управлінням був виданий наказ від 05.03.2021 №72-к/тр, яким було доручено відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління провести з ОСОБА_2 повний розрахунок та повідомити його про нараховані суми належні при звільненні. Оскільки у день звільнення ОСОБА_2 був відсутній на роботі, цінними листами із описом вкладеного від 15.03.2021 на дві відомі адреси ОСОБА_2 було направлено довідку про нараховані у березні 2021 року та виплачені при звільненні доходи від 09.03.2021 №34 та копії наказів від 04.03.2021 №02-44-к та від 05.03.2021 №72-к/тр. Крім того, вважає, що ОСОБА_2 було пропущено тримісячний строк, передбачений ч. 2 ст. 233 КЗпП України, звернення до суду з даним предметом спору.

31.10.2022 на адресу суду представник відповідача надав відзив (вх. № 69508), згідно якого позовні вимоги не визнає, з наступних підстав. На виконання наказу виконавчої дирекції Фонду від 04.03.2021 №02-44-к про звільнення ОСОБА_2 , Управлінням виданий наказ від 05.03.2021 №72- к/тр, яким відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління доручено провести з Позивачем повний розрахунок та письмово повідомити Позивача про нараховані суми, належні йому при звільненні, а відділу по роботі з персоналом - видати Позивачу належно оформлену трудову книжку. На виконання вищевказаного наказу відділом бухгалтерського обліку та звітності Управління листом від 09.03.2020 №34 повідомило Позивача про нараховані суми, належні йому при звільненні. В порядку встановленому ст. 116 КЗпП України Управління письмово повідомило Позивача про проведення з ним повного розрахунку при звільненні, а саме: всього нараховано за березень 2021 - 28668,82 грн; всього утримано - 30027,09 грн; перераховано: -1358,27 грн. (дебіторська заборгованість - переплата). Згідно даного листа Позивачу були переплачені кошти в сумі 1358,27 грн у зв`язку із використанням ним днів відпустки за невідпрацьовану частину робочого року. Оскільки у період з 03.03.2021 по 30.04.2021 Позивач перебував на лікарняному, копії наказів від 04.03.2021 №02-44-к, від 05.03.2021 №72-к/тр та лист від 09.03.2020 №34 були направлені ОСОБА_2 15.03.2021 цінним листом з повідомленням та описом. Відділом по роботі з персоналом Управління 09.03.2021 до трудової книжки Позивача було зроблено запис про звільнення з роботи 09.03.2021 у зв`язку із закінченням строку (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). Таким чином, станом на день звільнення Позивача вимоги ст. 47 КЗпП України про направлення Позивачу письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та проведення з ним повного розрахунку управлінням виконані. Фонд надає довідку від 24.10.2022 №1948-02 про проведення з Позивачем станом на день звільнення 09.03.2021 повного розрахунку та повідомлення його про нараховані у березні 2021 року та виплачені при звільненні доходи. Крім того, вважають, що позивачем 05.05.2021 не виконувалася робота на посаді в.о. начальника управління ВД Фонду у Вінницькій області, не здійснювалось керівництво управлінням виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області, та він не був табельованим, оскільки починаючи з 10.03.2021 по 15.05.2022 ОСОБА_3 безпосередньо здійснює керівництво управлінням виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, вважають, що позивачем не враховано обмеження в 6 місяців та те, що у день звільнення 09.03.2021 з позивачем було проведено повний розрахунок, а тому відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 526439,21 грн. Разом з цим, період часу, якого стосуються позовні вимоги про стягнення 6175,24 грн компенсації за невикористані 4 дні щорічної відпустки, починається з 10.03.2021 по 05.05.2021 та пов`язується позивачем з юридичним фактом зміни відповідачем дати його звільнення з 09.03.2021 на 05.05.2021. Фонд вважає помилковим висновки адвоката Позивача про те, що у цей період за Позивачем зберігалося місце роботи, оскільки зміна дати передбачає лише перенесення дати звільнення, а не поновлення працівника на роботі на вказаний період. Відповідно до листа управління від 09.03.2021 №34 «Про нараховані у березні 2021 року та виплачені при звільненні доходи» компенсація за невикористану відпустку при звільненні в березні 2021 року ОСОБА_2 не нараховувалась. Згідно з п. 1.1. наказу управління від 05.03.2021 №72-к/тр з ОСОБА_2 були утримані відпускні кошти 4 календарні дні невідпрацьованої частини відпустки, наданої наказом від 13.01.2021 №9-В. Крім того, Фонд стверджує про те, що в спірний період, період тимчасової непрацездатності Позивача, з 09.03.2021 по 30.04.2021 Позивач не працював жодного дня. Згідно з довідкою від 24.10.2022 №59 Управління провело повний розрахунок з Позивачем із виплати коштів по листках тимчасової непрацездатності. А тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача 6175,24 грн компенсації за невикористані 4 дні щорічної відпустки за період з 10.03.2021 по 05.05.2021. Крім того, зазначили, що у випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 грудня 2020 року у справі№ 761/36220/17 (провадження №61-3100св20) та від 22 грудня 2020 року у справі №501/330/18 (провадження №61-841 Ісв 19), від 13 січня 2021 року у справі №263/9049/17-ц (провадження №61-20326св19). Згідно з довідкою від 24.10.2022 №59 Управління провело повний розрахунок з Позивачем із виплати коштів по листках тимчасової непрацездатності. Вважають, що позивачем порушені строки звернення до суду із заявою про вирішення у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, передбачені ст. 233 КЗпП України та просили застосувати строк позовної давності.

09.11.2022 представник позивача надав суду заперечення на відзив (вх. №72509), згідно яких зазначив, що відповідач не заперечує, що трудові відносини між Управлінням виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області та ОСОБА_2 мали строковий характер, а саме до настання певної події. Представником Управління виконавчої дирекції у відзиві на позовну заяву зазначається, що 04.03.2021 року наказом виконавчої дирекції Фонду №02-44-к ОСОБА_2 було звільнено 09.03.2021 року з роботи виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області у зв`язку з закінченням строку (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). Однак, вищевказаний наказ був змінений на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2022 (справа №127/14787/21). А саме, наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 01.07.2022 року №02-45-к внесено зміни до п.1 наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 07.03.2021 №02-44-к «про звільнення ОСОБА_2 », а саме: дату звільнення «09 березня 2021 року» замінено на «05 травня 2021 року». Також, було внесено відповідний запис у трудову книжку позивача. Зважаючи на вищезазначене, станом на 2022 рік відсутній будь-який чинний наказ, який би вказував на дату звільнення ОСОБА_2 саме на 09 березня 2021 року. Проте, дійсним є наказ, в якому вказано, що ОСОБА_2 звільнено з роботи виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 05 травня 2021 року. Всі нарахування та виплати були здійсненні позивачу лише до 09 березня 2022 року. В подальшому роботодавець не здійснив кінцевого розрахунку при звільненні, незважаючи на вищевказане рішення суду про зміну дати звільнення та наказу Фонду соціального страхування, яким встановлено дату звільнення ОСОБА_2 - 5 травня 2021 року. Останнім робочим днем ОСОБА_2 було 5 травня 2021 року. Зважаючи на п. 2.27 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», період з 10 березня 2021 року по 5 травня 2021 року є таким, як перебування у трудових відносинах працівника із роботодавцем, не зважаючи на те, що працівник перебував на лікарняному. Днем звільнення вважається останній день роботи. Варто також зазначити, що по завершенню лікарняного ОСОБА_2 , ним були отримані відповідні виплати з Фонду соціального страхування за період по тимчасовій непрацездатності, з 03 березня 202 року по 30 квітня 2021 року. Відповідач вказує, що законодавцем встановлено обмеження в 6 місяців щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, зміни в ст. 117 КЗпП України, щодо вказаного строку, були внесені лише 19.07.2022 року. Станом на день звільнення та прийняття Вінницьким міським судом рішення про зміну дати звільнення, була чинною редакція статті, в якій зазначалось, що відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. А тому, розрахунок середнього заробітку був обрахований за весь час затримки, до подачі позовної заяви до суду. Фондом соціального страхування зазначається, що до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку (стаття 6 ЗУ «Про відпустки»), зараховується час фактичної роботи протягом робочого року, за який надається відпустка; час коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалось місце роботи і йому виплачувалась допомога по державному соціальному страхуванню. Позивач отримав виплати по соціальному страхуванню, зважаючи на те, що перебував на лікарняному у період з 03.03.2021 по 30.04.2021. У свою чергу, зважаючи на вищевикладене, наявні усі підстави стверджувати, що позивач перебував у трудових відносинах із роботодавцем та отримав право для нарахування днів відпустки за березень та травень 2021 року. Звертає увагу суду на те, що позивачем не ставиться питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому посилання на висновки Верховного суду на постанови у справах №761/36220/17, №501/330/18 та №263/9049/17-ц, що наведені позивачем, є такими, що не стосуються предмету позову. ОСОБА_2 звернувся до суду на предмет стягнення із роботодавця заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, зазначив, що відповідач зазначає, що згідно статті 233 КЗпП України, строк позовної давності для звернення із позовною заявою становить 3 місяці, відповідач обраховує строк з березня 2021 року. Однак, до липня 2022 року, норма статті 233 КЗпП України містила наступний зміст. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2021 року (справа №127/14787/21), яким було здійснено зміну дату звільнення, набуло законної сили 14 червня 2022 року. Враховуючи вищевказане рішення, у позивача виникли підстави із зверненням до роботодавця на предмет проведення остаточного розрахунку із виплати заробітної плати. До суду позовна заява була подана 9 вересня 2022 року, та строк у три місяці порушений не був.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Олійник А.М., який діє на підставі ордера серія АВ № 101186 від 07.09.2022, позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові, просив позов задовольнити. Вказав, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу не заявляються ним до стягнення з відповідача.

Представник відповідача Павлов В.Г., який діє на підставі довіреності №1635-08-1 від 28.11.2022, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував щодо їх задоволення з підстав викладених у відзиві.

Третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області явку свого представника у судове засідання не забезпечило, про день, час та місце судового засідання повідомлялося належним чином.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

При розгляді справи судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №02-119-к від 16.12.2019 «Про призначення виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області» призначено ОСОБА_2 з 17.12.2019 року, за строковим трудовим договором, виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на період до дати призначення керівника управління (а.с. 41).

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України "Про поновлення на роботі ОСОБА_2 " №02-27-к від 02.07.2020 поновлено з 20.03.2020 року на роботі ОСОБА_2 виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (а.с. 11).

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України «Про звільнення ОСОБА_2 » №02-44-к від 04.03.2021 ОСОБА_2 звільнено 09.03.2021 з роботи виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області у зв`язку із закінченням строку (п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України). Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області: здійснити нарахування та виплату всіх сум, належних ОСОБА_2 при звільненні (ст. 83 КЗпП України); письмово повідомити ОСОБА_2 про нараховані йому суми, належні при звільненні (ст. 116 КЗпП України); видати ОСОБА_2 належно оформлену трудову книжку (ст. 47 КЗпП України) із розписом про отримання в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 12).

05.03.2021 наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області №72-к/2р утримано з ОСОБА_2 відпускні кошти за невідпрацьовану частину робочого часу за 4 календарних днів відпустки, наданої наказом від 13.01.2021р. № 9-В за період роботи (фактично відпрацьований час) з 17.12.2020 р. по 09.03.2021 р. Письмово повідомити ОСОБА_2 про нараховані суми, належні при звільнені. Провести з ОСОБА_2 повний розрахунок. (а.с. 13).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2022 у справі №127/14787/21 змінено дату звільнення ОСОБА_2 виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області відповідно до пункту 2 частини першої статті 26 КЗпП України, з 09 березня 2021 року на 05 травня 2021 року (а.с. 20-22).

14.06.2022 постановою Вінницького апеляційного суду рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2022 залишено без змін (а.с.23-26).

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №02-45-к від 01.07.2022 внесено зміни до пункту 1 наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 07.03.2021 №02-44-к «Про звільнення ОСОБА_2 », а саме дату звільнення «09 березня 2021 року» замінено на «05 травня 2021 року» (а.с. 14).

05.08.2022 наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №02-54-к внесено зміни до наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 01.07.2022 № 02-45-к «Про внесення змін до наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» від 07.03.2021 № 02-44-к, а саме: пункт 1 викласти в наступній редакції «Внести зміни до пункту 1 наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» від 04.03.2021 № 02-44-к «Про звільнення ОСОБА_2 », а саме: дату звільнення «09 березня 2021 року» замінити на «05 травня 2021 року»»; у заголовку (короткий зміст) цифри «07.03.2021» замінити цифрами «04.03.2021» (а.с. 15).

Згідно довідки про доходи Управління виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області №52 від 29.08.2022 за період з 01.05.2020 по 05.05.2021р. заробітна плата ОСОБА_4 становить 540 907,80грн. (а.с.27).

Відповідно до довідки про середньоденний заробіток Управління виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області №58 від 24.10.2022, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 1543,82 грн (а.с. 53).

Як вбачається із листа Управління виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області №34 від 09.03.2021 управління повідомило ОСОБА_2 про нараховані кошти за фактично відпрацьований час (2р. дні) за березень 28668,82 грн, утримано 30027,09грн, дебіторська заборгованість - переплата - 1358,27 грн (а.с.88).

Крім того, як вбачається із довідки Управління виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області №59 від 24.10.2022 ОСОБА_2 були виплачені кошти по листках тимчасової непрацездатності, а саме: АЛА №183622 за період 03.03.2021-11.03.2021 на 9 календарних днів, отриманий бухгалтерією 25.08.2021, нараховані в сумі 11972,16 грн, в тому числі за рахунок організації в сумі 6651,20 грн виплачено 31.08.2021 р. та за рахунок ФСС в сумі 5320,96 грн виплачено 23.10.2021 після отримання фінансування із ФСС; АЛА №168880 за період 12.03.2021-24.03.2021 на 13 календарних днів, отриманий бухгалтерією 25.08.2021, нарахований в сумі 17293,12 грн., та виплачений 23.10.2021 після отримання фінансування із ФСС; АЛА №596807 за період 25.03.2021- 16.04.2021 на 23 календарних днів, отриманий бухгалтерією 09.09.2021, нарахований в сумі 30595,52 грн, та виплачений 04.11.2021 після отримання фінансування із ФСС; АЛА №596808 за період 17.04.2021- 30.04.2021 на 14 календарних днів, отриманий бухгалтерією 09.09.2021, нарахований в сумі 18623,36 грн., та виплачений 04.11.2021 після отримання фінансування із ФСС (а.с. 96).

Згідно довідки Управління виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області №1948-02 від 24.10.2022 управління станом на день звільнення 09.03.2021 провело з ОСОБА_2 повний розрахунок та повідомило його про нараховані у березні 2021 та виплачені при звільненні доходи довідкою від 09.03.2021 №34. Кошти на картковий рахунок ОСОБА_2 при звільненні не перераховувались, оскільки на день звільнення рахувалась дебіторська заборгованість (переплата) в розмірі 1358,27 грн (а.с. 97).

Позивач в позовній заяві посилається на те, що останнім робочим днем ОСОБА_2 було 05.05.2021, а період з 10.03.2021 по 05.05.2021 є таким, як перебування у трудових відносинах, однак відповідачем не було виплачено заробітну плату за 05.05.2021.

Згідно наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №02-43-к від 04.03.2021 ОСОБА_3 призначено начальником управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, за строковим трудовим договором, з 10.03.2021 по 09.03.2022 (а.с. 74).

Відповідно до витягу з табелю обліку робочого часу по управлінню виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області (звітний період з 01.03.2021 по 31.03.2021) дата заповнення 24.10.2022 ОСОБА_2 з 03 по 09 березня знаходився на лікарняному, а з 10 березня по 30 березня 2021 року відсутній на роботі (а.с. 83).

Згідно витягів з табелю обліку робочого часу по управлінню виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області (звітний період з 01.03.2021 по 31.03.2021) дата заповнення 24.10.2022 начальник управління ОСОБА_3 з 10 березня по 31 березня 2021 року знаходилась на робочому місці та виконувала обов`язки визначені трудовим договором та з табелю обліку робочого часу по управлінню виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області (звітний період з 01.04.2021 по 30.04.2021) дата заповнення 24.10.2022 начальник управління ОСОБА_3 з 01 квітня по 30 квітня 2021 року знаходилась на робочому місці та виконувала обов`язки визначені трудовим договором, з табелю обліку робочого часу по управлінню виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області (звітний період з 01.05.2021 по 15.05.2021) дата заповнення 24.10.2022 начальник управління ОСОБА_3 з 05 травня по 15 травня 2021 року знаходилась на робочому місці та виконувала обов`язки визначені трудовим договором (а.с. 84 -86).

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У ч. 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Тобто, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч.1 ст. 115 КЗпП України).

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі №242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

З огляду на ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).

Враховуючи викладене та те, що позивачем не надано доказів того, що в день звільнення - 05.05.2021 року ним виконувалася робота на посаді в.о. начальника управління ВД Фонду у Вінницькій області, те, що він здійснював керівництво управлінням та був табельованим, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заробітної плати за 05.05.2021 в розмірі 1543,81 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористанні 4 дні щорічної відпустки в розмірі 6175,24 грн за період з 10.03.2021 по 05.05.2021, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про відпустки» визначено, що державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Стаття 2 Закону України «Про відпустки» встановлює беззастережно право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Кабінетом Міністрів України 14 квітня 1997 року прийнято постанову №346, якою затверджено Порядок надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка.

Статтею 83 КЗпП України та ст. 24 Закону «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів закладів освіти, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 372/2644/15-ц).

Крім того, згідно ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

За п. 3 Порядку під час обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки включаються: основна заробітна плата (оклад, тарифна ставка); доплати, надбавки, премії, що не носять одноразового характеру, індексація, виплати за час, упродовж якого за працівником зберігався середній заробіток, та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до пункту 7 Порядку - нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Якщо працівник впродовж розрахункового періоду перебував у вимушеному прогулі, то обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпустки провадиться з урахуванням суми, яка йому виплачувалась за рішенням суду за час вимушеного прогулу.

При цьому, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Як зазначено у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 24 червня 2011 року № 208/13/116-11 "Щодо грошової компенсації працівникам за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток" кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію працівникові, має розраховуватися виходячи з фактичної належної йому тривалості щорічної відпустки, яка визначається пропорційно відпрацьованому ним часу. Загального нормативно-правового акта, який би визначав порядок розрахунку кількості днів щорічної відпустки, немає. Тому при підрахунку днів щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу доцільно скористатися механізмом нарахування оплати за дні відпустки, закладеним у постанові Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", тобто прив`язку розрахунку днів відпустки робити до календарних днів робочого року, в якому працював працівник.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 КЗпП України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

У судовому засіданні встановлено, що станом на день звільнення 05.05.2021 року ОСОБА_2 не було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 10 березня 2021 року по 05 травня 2021року, так само як і не виплачено станом на день ухвалення рішення по даній справі.

Однак, суд не погоджується із позивачем щодо днів невикористаної відпустки та розміру їх компенсації, з наступних підстав.

Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Сумою компенсації за невикористану відпустку при звільненні варто керуватися положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.

Для виплати компенсації за невикористані відпустки беремо заробіток за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати такої компенсації. Якщо ж працівником пропрацьовано менше року, тоді для розрахунку компенсації беруть виплати за фактичний час роботи: з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, у якому виплачують компенсацію (абз. 2 п. 2 Порядку № 100).

Окрім того, із розрахункового періоду виключають час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, а також святкові та неробочі дні. Сюди потрапляють відпустки без збереження зарплати, відпустка по догляду за дитиною до 3 років (або 6 років, якщо це передбачено медичним висновком).

Виплати, які включають до розрахунку середньої зарплати, окреслені в п. 3 Порядку №100, а ті, які виключають - у його п. 4. Також враховуємо, що під час обчислення середньої зарплати для виплати компенсації за невикористані дні відпустки також до заробітку включають виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Середньоденний заробіток обчислюємо розділивши сумарний заробіток на відповідну кількість календарних днів за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством, та тих періодів, що виключають із розрахунку).

Одержаний результат перемножується на число календарних днів невикористаних щорічних відпусток, а також додаткових відпусток на дітей, якщо на такі є право у працівників.

Розрахувати суму компенсації за невикористану відпустку можливо за формулою: сума компенсації за невикористану відпустку = середньоденна зарплата ? невикористані дні відпустки, замінні компенсацією.

Згідно довідки управління виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області №52 від 29.08.2022 за період з 01.05.2020 по 05.05.2021 заробітна плата ОСОБА_2 складає 540907,80 грн. (а.с. 27).

Враховуючи, що станом на 09.03.2021 року ОСОБА_2 були нараховані та виплачені при звільнені доходи на підставі довідки №34 від 09.03.2021, в якій враховано компенсацію за невикористану відпустку - 4 дні, суд вважає що слід брати до уваги період з 10.03.2021 по 05.05.2021 ОСОБА_2 , за який останньому слід компенсувати 3 дні невикористаної відпустки, адже за вказаний період відпрацьовано 52 дні *0,066 (24 к.дн. : 365 = 0,066) = 3,4 календарних днів, з округленням - 3 к. дн., оскільки щорічна основна відпустка становить 24 календарних дні. Розрахунковий період, за який надається відпустка, починається з 10.03.2021 і закінчується датою звільнення з роботи 05.05.2021. Тобто працівник перебував в трудових відносинах 52 календарних днів.

Враховуючи те, що згідно довідки №34 від 09.03.2021, яка сторонами не оскаржувалася, відповідачем здійснено виплату позивачу - компенсацію за невикористану відпустку за 4 дні в розмірі 3654,64грн., тобто за 1 день невикористаної відпустки компенсується 913,66 грн, враховуючи, що позивачу слід компенсувати 3 дні, то сума компенсації за невикористану відпустку становить 2740,98 грн ( 3 к. дн. * 913,66).

Відтак, оскільки Фондом соціального страхування України не виплачено ОСОБА_2 компенсацію за 3 календарних днів відпустки за період з 10.03.2021 по 05.05.2021 і такий обов`язок відповідача існує на час ухвалення судом рішення по справі, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково шляхом стягнення з Фонду соціального страхування України на користь позивача компенсації за невикористані 3 дні відпустки в сумі 2740,98 грн.

Оскільки, закон прямо покладає на Фонд соціального страхування України обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать при звільненні, і такий обов`язок відповідача існує на час ухвалення судом рішення в даній справі, що тягне для останнього відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України.

Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №234/7936/14-ц (провадження №6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі №759/7662/15-ц (провадження №6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Встановлено, що у день звільнення 05.05.2022 повний розрахунок роботодавцем не проведений, не виплачено компенсацію за невикористані 3 дні відпустки.

Відповідно позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 06.05.2021 по 07.09.2022 в розмірі 526 439,21 грн.

Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, з урахуванням дати звільнення позивача у 2021-2022 роках (з 06.05.2021 по 07.09.2022) кількість робочих днів становить - 341 роб. дн.

Сума середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 становить 1543,82 грн, про що не заперечують сторони.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2021 по 07.09.2022, що включає 341 робочих дні, складає 526442,62 грн (1543,82 грн х 341 робочих дні).

Разом з тим, суд зазначає, що з 19.07.2022 частина 1 статті 117 ЦПК України діє в новій редакції Закону України №2352-IX від 01.07.2022, згідно з якою у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, законодавець, встановивши обмеження щодо виплати роботодавцем працівнику сум середнього заробітку за час затримки терміном у шість місяців, закріпив на законодавчому рівні застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення вказаної категорії трудових спорів, про необхідність застосування яких Велика палата Верховного суду зазначила в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 року № 5-р(I)/2019 (абзаци четвертий, п`ятий пункту 5 мотивувальної частини) зазначено, що за змістом частини 1 статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2018 року у справі №61-590св17 висловив позицію, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 06.05.2021 по 07.09.2022 (тобто за 16 місяців) у розмірі 526439,21 грн.

Середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати позивача за шість місяців, тобто з 06.05.2021 по 06.11.2021 становить: 1543,82 грн. х 127= 196065,14 грн.

З огляду на наведене, беручи до уваги висновки Великої палати Верховного суду викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, вищезазначені зміни в трудовому законодавстві, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає доцільним стягнути розмір середнього заробітку в розмірі 196 065,14грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення і що з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати у розмірі 196065,14 грн, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України, та компенсацію за невикористані 3 дні щорічної відпустки в розмірі 2740,98 грн, а в решті позовних вимог слід відмовити.

Представник відповідача у відзиві заявив про застосування строку позовної давності, оскільки позивачем було порушено тримісячний строк звернення до суду.

Згідно ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Аналіз ст. 233 КЗпП України в частині застосування термінів "дізнався або повинен був дізнатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, отже доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Зокрема, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію можна було отримати раніше.

Однак, як вбачається рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2021, яким змінено дату звільнення, набрало законної сили 14.06.2022 на підставі постанови Вінницького апеляційного суду, а тому про порушення свого права позивач дізнався лише 14.06.2022 після набрання законної сили рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2021.

З даним позовом позивач звернувся в суд 09.09.2022, тобто з викладеного вбачається, що позивачем не було пропущено тримісячний строк звернення до суду, а тому відсутні правові підстави для їх застосування.

За положеннями ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Задовольняючи позовні вимоги частково, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та вказаного роз`яснення, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 5341,58 грн. розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 1988,06 грн судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 43 Конституції України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 24, 27 Закону України «Про оплату праці», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, ст.ст. 2, 10-13, 19, 76-83, 89, 141, 211, 247, 259, 264, 265, 268, 274, 279, 352, 354, 430 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористані 3 (три) дні щорічної відпустки в розмірі 2740,98 грн (дві тисячі сімсот сорок гривень дев`яносто вісім копійок) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 196 065,14 грн (сто дев`яносто шість тисяч шістдесят п`ять гривень чотирнадцять копійок).

Стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_2 1988,06 грн (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят вісім гривень шість копійок) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У задоволені решти вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Фонд соціального страхування України, , місцезнаходження: вул. Боричів Тік, 28, м. Київ;

третя особа: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, , місцезнаходження: вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, Вінницька область.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2023 року.

Суддя Шаміна Юлія Анатоліївна