ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/77/23 Справа № 202/7691/17 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що є правонаступником ОСОБА_2

на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , правонасткпником якого є ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , правонасткпником якого є ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначав, що він надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти, про що сторонами були складені: договір позики від 19 січня 2016 року на суму 26 000,00 грн з терміном повернення до 01 вересня 2016 року; договір позики від 10 лютого 2016 року на суму 54 000,00 грн з терміном повернення до 01 липня 2016 року; договір позики від 10 лютого 2016 року на суму 8 700,00 грн з терміном повернення до 01 липня 2016 року; договір позики від 14 червня 2017 року на суму 9 800,00 грн з терміном повернення до 01 жовтня 2017 року. На підтвердження отримання вищевказаних грошових коштів ОСОБА_2 були складені відповідні розписки. ОСОБА_2 свої зобов`язання за договорами позики в установлений строк не виконав, позику не повернув.Оскільки свої зобов`язання за договорами позики ОСОБА_2 в установлений строк не виконав, позику не повернув, тому ОСОБА_3 просив суд стягнути з нього борг у загальному розмірі 152 523,77 грн, який складається із: заборгованості за договором позики від 19 січня 2016 року у розмірі: 26 000,00 грн основний борг, 951,00 грн три проценти річних, 31 173,22 грн сума боргу з інфляцією, 5 173,22 грн інфляційне збільшення боргу, 8 561,47 грн пеня; заборгованості за договором позики від 10 лютого 2016 року у розмірі: 54 000,00 грн основний борг, 2 250,00 грн три проценти річних, 64 485,60 грн сума боргу з інфляцією, 10 485,60 грн інфляційне збільшення боргу, 20 707,88 грн пеня; заборгованості за договором позики від 10 лютого 2016 року у розмірі: 8 700,00 грн основний борг, 363,00 грн три проценти річних, 10 389,35 грн сума боргу з інфляцією, 1 689,35 грн інфляційне збільшення боргу, 3 336,25 грн пеня; заборгованості за договором позики від 14 червня 2017 року у розмірі: 9 800,00 грн основний борг, 40,00 грн три проценти річних, 9 917,60 грн сума боргу з інфляцією, 117,60 грн інфляційне збільшення боргу, 348,50 грн пеня.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позик у загальному розмірі 119 569,77 грн, з яких: 98 500,00 грн основний борг, 3 604,46 грн три проценти річних, 17 465,77 грн інфляційні втрати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення пені відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 195,70 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07.02.2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договорами позик - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року просить скасувати заочне рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року, стягнути з позивача судові витрати.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.12.2020 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики у розмірі 98500,00 грн., три відсотки річних - 3604,00 грн., інфляційні нарахування - 17465,77 грн., а всього 119569 грн. 77 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_3 пені відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 701,23 грн.

Постановою Верховного Суду від 01.07.2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 січня 2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав у борг ОСОБА_2 кошти у розмірі 26 000,00 грн, які він зобов`язався повернути у строк до 01 вересня 2016 року, про що ОСОБА_2 було складено відповідну розписку.

10 лютого 2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав у борг ОСОБА_2 кошти у розмірі 54 000,00 грн, які він зобов`язався повернути у строк до 01 липня 2016 року, про що ОСОБА_2 було складено відповідну розписку.

10 лютого 2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав у борг ОСОБА_2 кошти у розмірі 8 700,00 грн, які він зобов`язався повернути у строк до 01 липня 2016 року, про що ОСОБА_2 було складено відповідну розписку.

14 червня 2017 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав у борг ОСОБА_2 кошти у розмірі 9 800,00 грн, які він зобов`язався повернути у строк до 01 жовтня 2017 року, про що ОСОБА_2 було складено відповідну розписку.

На час розгляду справи борг за вищевказаними договорами позики не повернуто.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Індустріальним районним у м.Дніпрі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області 25.04.2019 року (а.с.110).

ОСОБА_2 з 19 жовтня 2018 року по час смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб на а.с. 113.

Із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса 07 червня 2019 року звернулась ОСОБА_1 (дружина відповідача), на підставі чого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. заведено спадкову справу №12/2019 до майна ОСОБА_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 108-116, 113). Відповідно до спадкової справи, заповіт ОСОБА_2 не складався, інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк не звертались.

Статтею 55 ЦПК України встановлено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Згідно статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах -уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

У зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача ОСОБА_2 , до участі у справі залучено його правонаступника - ОСОБА_1 , яка у передбачений законом шестимісячний строк подала заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_1 не представлено суду доказів, що розмір успадкованого нею майна є меншим від розміру заборгованості за вказаними вище договорами.

Колегія погоджується з доводами апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи доказів належного повідомлення ОСОБА_2 судом першої інстанції про слухання справи, що є порушенням процесуального закону та підставою для обов`язкового скасування заочного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Враховуючи вищезазначене, надавши належну оцінку представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що кожен із чотирьох договорів позики укладений у належній письмовій формі; факт отримання грошових коштів підтверджений письмовими розписками позичальника та відповідачем не спростований; враховуючи, що відповідачем не надано доказів повернення боргу позивачу, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимоги та стягнення з ОСОБА_1 , як єдиного правонаступника позичальника ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики у розмірі 98500,00 грн., трьох відсотки річних у сумі 3604,00 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 17465,77 грн., а всього 119569 грн. 77 коп.

Розмір заборгованості за договорами позики є сукупною сумую боргу за чотирма договорами позики, а саме 26000,00 грн. за договором від 19 січня 2016 року + 54000,00 грн. за договором від 10 лютого 2016 року + 8700,00 грн. за договором від 10 лютого 2016 року + 9800,00 грн. за договором від 14 червня 2017 року, що разом становить 98500,00 грн.

Розмір трьох відсотків річних в сумі 3604,46 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 17465,77 грн. станом на 20 листопада 2017 року (згідно позовних вимог) підтверджується наведеними позивачем у позовній заяві розрахунками, які перевірені судом та є арифметично правильними:

за договором від 19 січня 2016 року (26000,00 грн.) з урахуванням 445 днів прострочення: 3 % річних - 951,00 грн., інфляційне збільшення боргу 5173,22 грн. (а.с. 4-5);

за договором від 10 лютого 2016 року (54000,00 грн.) з урахуванням 507 днів прострочення: 3 % річних - 2250,00 грн., інфляційне збільшення боргу 10485,60 грн. (а.с. 5);

за договором від 10 лютого 2016 року (8700,00 грн.) з урахуванням 507 днів прострочення: 3 % річних - 363,00 грн., інфляційне збільшення боргу 1689,35 грн. (а.с. 5-6);

за договором від 14 червня 2017 року (9800,00 грн.) з урахуванням 50 днів прострочення: 3 % річних - 40,00 грн., інфляційне збільшення боргу 117,60 грн. (а.с. 6-7).

Будь-яких доказів на спростування факту укладення між позивачем та ОСОБА_2 зазначених вище договорів позики, доказів щодо повернення боргу - не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено; позову про визнання недійсними вказаних договорів не пред`явлено.

Як вже зазначено, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Індустріальним районним у м.Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області 25.04.2019 року (а.с. 110).

ОСОБА_2 з 19 жовтня 2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

Із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса 07 червня 2019 року звернулась ОСОБА_1 , на підставі чого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. заведено спадкову справу №12/2019, відповідно до якої заповіт ОСОБА_2 не складався, інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса в установлений законом шестимісячний строк не звертались (а.с.108-117 т.1).

Крім того, 26.07.2019 року ОСОБА_3 подав приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. заяву про включення кредиторських вимог (відповідно до рішення від 02.03.2018р) до спадкової маси та зазначив, що ним пред`явлено вимоги до спадкоємця, однак грошові кошти від спадкоємця не надійшли, причини відмови від обов`язку задовольнити вимоги кредитора спадкодавця невідомі (а.с.124 т.1).

Таким чином, з матеріалів спадкової справи №12/2019, заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., вбачається, що ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини від 04 червня 2019 року, одночасно в спадкову масу були включені кредиторські вимоги позивача ОСОБА_3 з причин невиконання заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02.03.2018 року.

Крім того, матеріали справи містять рішення, Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.04.2021 року, яким визнано за ОСОБА_1 право на завершення приватизації квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.190-195 т.2).

А також, звіт про оцінку майна №02112022_04, згідно якого ринкова вартість зазначеної квартири складає 1 174 000 грн (а.с.227-236 т.2).

Відповідно до ч.1, 2 ст.55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов?язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов?язкові для нього так само, як вони були обов?язкові для особи, яку він замінив.

У зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідача ОСОБА_2 до участі у справі залучено його правонаступника - ОСОБА_1 , яка у передбачений законом шестимісячний строк подала заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В силу ч.1 ст.1261 ЦК України заявник ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 .

Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах -уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_1 на сьогоднішній день успадкувала обов?язки - кредиторські вимоги, за заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02.03.2018 року у справі №202/7691/17 про стягнення суми боргу за договором позик, в силу ст.1218 ЦК України ОСОБА_1 має право успадкувати і права. У тому числі і право на перегляд оскаржуваного заочного рішення.

Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що кожен із чотирьох договорів позики укладений у належній письмовій формі; факт отримання грошових коштів підтверджений письмовими розписками позичальника та відповідачем не спростований; враховуючи, що відповідачем не надано доказів повернення боргу позивачу, також, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 , кредитором спадкодавця пред`явлено вимогу до спадкоємця боржника у строк, визначений ст.ст.1281, 1282 ЦК України, встановлено дійсний розмір вимог кредитора, а саме, розмір успадкованого нею майна не є меншим від розміру заборгованості за вказаними вище договорами, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимоги та стягнення з ОСОБА_1 , як єдиного правонаступника позичальника ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики у розмірі 98500,00 грн., трьох відсотки річних у сумі 3604,00 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 17465,77 грн., а всього 119569 грн. 77 коп.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договори позики не укладалися, грошові кошти не передавалися і винесене заочне рішення від 02.03.2018 року є незаконним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки будь-яких доказів на спростування факту укладення між позивачем та ОСОБА_2 зазначених вище договорів позики, доказів щодо повернення боргу - не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено; позову про визнання недійсними вказаних договорів не пред`явлено.

Посилання апелянта на те, що підписи у договорах позики та розписках підроблені і грошові кошти насправді не передавались - є недоведеним; ОСОБА_1 клопотань про призначення посмертної судової почеркознавчої експертизи щодо підпису ОСОБА_2 не заявлено, що стверджується матеріалами справи, протоколами та звукозаписами судових засідань суду апеляційної інстанції.

Твердження ОСОБА_1 , що боргові розписки були написані в рахунок оплати позивачу послуг з питань приватизації позичальником квартири, також є недоведеними. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладені чотири договори позики, які викладені у належній простій письмовій формі та місять усі істотні умови вказаного договору і підписані власноручно сторонами цих договорів.

Доводи ОСОБА_1 , що судом не встановлено обставин належності спадкоємцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.04.2021 року ОСОБА_1 отримала у спадщину право, яке належало ОСОБА_2 продовжити приватизацію трикімнатної квартири (а.с.190-195 т.2), а приватизація -платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, тобто, це перехід майна в приватну власність.

Доводи ОСОБА_1 , що у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 в силу ч.1 ст.1273 ЦК України від прийняття спадщини не відмовлялася, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17 (провадження № 61-27515св18), у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 645/1566/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року слід скасувати, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики слід задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики у розмірі 98500,00 грн., три відсотки річних - 3604,00 грн., інфляційні нарахування - 17465,77 грн., а всього 119569 грн. 77 коп.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України).

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з апелянта на користь ОСОБА_3 701,23 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що є правонаступником ОСОБА_2 -задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість за договорами позики у розмірі 98500,00 грн., три відсотки річних - 3604,00 грн., інфляційні нарахування - 17465,77 грн., а всього 119569 (сто дев`ятнадцять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять) грн. 77 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_3 пені відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі 701 (сімсот одна) грн. 23 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова