Справа № 456/3845/21
Провадження № 2/456/62/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Моршинської міської ради про скасування права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просить визнати неправомірним рішення № 863 від 20 червня 2019 року Моршинської міської ради «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 », яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 ; скасувати рішення та запис державного реєстратора Моршинської міської ради Магуцій Христини Василівни щодо реєстрації земельної ділянки площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (кадастровий номер :01:005:0353); стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки адвокат Мундяк М.М. покликався на те, що 14 серпня 2019 року позивачка ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 отримала в Стрийській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цегляний гараж загальною площею 30,1 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Даний гараж належав померлій на підставі договору купівлі-продажу від 15 серпня 1991 року. Після оформлення спадщини на даний гараж позивачка ОСОБА_1 надала його в безоплатне користування на два роки ОСОБА_4 , оскільки останній працював керівником її чоловіка в ПрАТ «Оскар». Влітку 2020 року ОСОБА_4 помер. Після його похорону ОСОБА_1 зателефонувала до його дружини ОСОБА_5 щодо повернення даного гаражу, на що остання повідомила, що ніякий гараж повертати не збирається, на ньому змінено вхідні замки та під даним гаражем приватизовано земельну ділянку на її дочку ОСОБА_2 . Позивачка звернулась у Моршинську міську раду з вимогою пояснити їй, як могли приватизувати земельну ділянку чужі люди під гаражем , який належить їй на праві власності, на що в Моршинській міській раді повідомили, що померлий ввів їх в оману та вказував, що гараж належить саме йому, але правовстановлюючі документи у нього на гараж відсутні. Рішенням № 863 від 20 червня 2019 року Моршинської міської ради затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 . Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором ОСОБА_6 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0029 га, кадастровий номер :01:005:0353, реєстраційний номер 107, за ОСОБА_2 . Враховуючи наведене, позивачка змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідачкою ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому остання позовні вимоги позивачки не визнає та вважає їх такими, що не підлягають до задоволення у зв`язку з їх необгрунтованістю. Зокрема, зазначає, що вона є членом гаражного товариства « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке знаходиться в АДРЕСА_1 , та є власником гаражу № НОМЕР_1 у вказаному товаристві площею 26,23 кв.м, що підтверджується довідкою від 05.10.2018. Відповідно до рішення Моршинської міської ради від 20 червня 2019 року вона стала власником земельної ділянки, кадастровий №:01:005:0353, площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 . Позивачка мотивує порушення її прав належністю їй на праві власності гаражу «6Д» по АДРЕСА_3 площею 30,1 кв.м на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 14.08.2019 Стрийською державною нотаріальною конторою. Як вбачається з долучених до матеріалів справи документів, зокрема рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради № 48 від 20 травня 2015 року, вказаному гаражу присвоєно адресний номер «6Д» по АДРЕСА_3 . Тобто її гараж та земельна ділянка та гараж позивачки є різними за своїми характеристиками (зокрема площа) та розташовані за різними адресами.

Представником відповідача Моршинською міською ради подано відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що ОСОБА_2 звернулась до Моршинської міської ради у порядку ст. 118 Земельного кодексу України із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража, зазначивши цільове призначення земельної ділянки, її орієнтовні розміри та долучивши документи, передбачені ч. 6 ст. 118 ЗКУ: графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. 15 листопада 2018 року Моршинською міською радою прийнято рішення № 720, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва гаража. Водночас, у Держаному реєстрі речових прав на час прийняття спірного рішення були відсутні відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 . Крім цього, позивачка зареєструвала речове право на нерухоме майно (гараж) 14.08.2019, тобто після прийняття міською радою оскаржуваного рішення. Тому, 20 червня 2019 року Моршинською міською радою прийнято рішення № 863, яким затверджено поданий ОСОБА_2 на розгляд ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 , оскільки така розроблялась ліцензійною установою, сертифікованими інженерами та була погоджена у спосіб, визначений ст. 186-1 ЗКУ, яка діяла на час затвердження документації, Держгеокадастром. Отже, у Моршинської міської ради не було підстав, які передбачені у Земельному кодексі України, для відмови у прийнятті рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0035 га ОСОБА_2 та рішення про затвердження такої документації.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 серпня 2021 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /Т. 1 а.с. 24/

Ухвалою від 09.08.2021 позов ОСОБА_1 залишено без руху та надано термін для усунення недоліків /Т. 1 а.с. 25-26/.

09.09.2021 представником позивачки ОСОБА_7 адвокатом Мундяком М.М. усунуто недоліки позовної заяви /Т. 1 а.с. 29-30/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.09.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Моршинської міської ради про усунення перешкод у користуванні гаражем та скасування права власності на земельну ділянку прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 28.09.2021. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /Т. 1 а.с. 31/.

Ухвалою від 28.09.2021 підготовче судове засідання відкладено на 22.10.2021 /Т. 1 а.с. 39/.

В підготовчому судовому засідання 11.11.2021 відповідачкою ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву /Т. 1. а.с. 58-62/.

В підготовчому судовому засідання 24.12.2021 представником відповідача Моршинської міської ради Гульчій І.А. подано відзив на позовну заяву /Т. 1 а.с. 77-79/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.01.2022 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Моршинської міської ради про усунення перешкод у користуванні гаражем та скасування права власності на земельну ділянку. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 09.02.2022 /Т. 1 а.с. 91/.

Ухвалою від 14.07.2022 справу розглядом відкладено на 14.09.2022 /Т. 1 а.с. 138/.

Ухвалою від 13.10.2022 суд відклав розгляд справи та повернувся до підготовчого засідання /Т. 1 а.с. 161/.

Ухвалою від 25.10.2022 підготовче судове засідання відкладено на 14.11.2022 /Т. 1 а.с. 167/.

Ухвалою від 14.11.2022 задоволено клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Мундяка Мирона Мироновича про забезпечення доказів /Т. 1 а.с. 177/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16.01.2023 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Моршинської міської ради про скасування права власності на земельну ділянку. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 31.01.2023 /Т. 2 а.с. 11/.

Ухвалою від 31.01.2023 справу розглядом відкладено на 14.02.2023 /Т. 2 а.с. 18/.

Розгляд справи по суті відбувся 02.03.2023 за участі позивачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Мундяка М.М., представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Поврозника А.П. та представника відповідача Моршинської міської ради Семків С.Р.

Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі.

Позивачка ОСОБА_1 , її представник адвокат Мундяк М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Поврозник А.П. позов заперечив з підстав, наведених у відзиві.

Представник відповідача Моршинської міської ради Семків С.Р. позов визнала, щодо його задоволення не заперечила.

Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.1991 на праві власності належав гараж у АДРЕСА_4 . 1 а.с. 17/.

На підставі рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради Львівської області № 48 від 20.05.2015 «Про присвоєння адресного номеру гаражу по АДРЕСА_3 » присвоєно гаражу ОСОБА_3 по вулиці 50-річчя УПА в місті Моршині порядковий номер «6Д» /Т. 1 а.с. 12/.

Також судом встановлено, що згідно із заповітом від 14.12.2018 ОСОБА_3 все належне їй майно заповіла ОСОБА_1 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.08.2019 ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , гараж цегляний, який знаходиться по АДРЕСА_2 /Т. 1 а.с. 11, 13-16/.

Згідно з технічним паспортом від 20.08.2019 на гараж № НОМЕР_2 загальна площа такого становить 30,1 кв.м /Т. 1 а.с. 8-9/.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.08.2019 ОСОБА_1 14.08.2019 зареєструвала право власності на гараж АДРЕСА_5 /Т. 1 а.с. 10/.

Також судом встановлено, що рішенням № 863 від 20 червня 2019 року Моршинської міської ради «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 » затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 . 1 а.с. 18/.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта відповідачка ОСОБА_2 02.09.2019 зареєструвала право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га. Підставою для державної реєстрації права власності стало вищевказане рішення Моршинської міської ради Львівської області № 863 від 20.06.2019 /Т. 1 а.с. 19-21/.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу волевиявлення позивачки реалізувати законне право на отримання у власність земельної ділянки під належним їй об`єктом нерухомості гаражем та відсутністю фактичної можливості його реалізації у зв`язку із реєстрацією 02.09.2019 права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 на підставі рішення Моршинської міської ради, що є предметом оскарження.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Більше того, відповідно до ст. 118 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про землеустрій» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить гараж « АДРЕСА_5 , який вона отримала в спадок після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Право власності за ОСОБА_1 зареєстровано 14.08.2019 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.08.2019.

Також судом встановлено, що право власності на земельну ділянку під вищезгаданим об`єктом нерухомого майна 02.09.2019 зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі рішення Моршинської міської ради Львівської області № 863 від 20.06.2019.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу волевиявлення позивачки реалізувати законне право на отримання у власність земельної ділянки під належним їй об`єктом нерухомості гаражем та відсутністю фактичної можливості його реалізації у зв`язку із реєстрацією 02.09.2019 права власності на вказану земельну ділянку за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі рішення Моршинської міської ради № 863 від 20.06.2019, що є предметом оскарження.

Позивачка та її представник адвокат Мундяк М.М., аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликаються на наявність зареєстрованого речового права на гараж, для обслуговування якого бажають отримати земельну ділянку та відсутністю фактичної можливості його реалізації у зв`язку із реєстрацією права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Водночас, представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Поврозник А.П., заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що ОСОБА_2 є членом гаражного товариства « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що в АДРЕСА_1 , та власником гаража № НОМЕР_1 площею 26,23 кв.м у вказаному товаристві та земельної ділянки за вказаною адресою. При цьому гараж та земельна ділянка ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 та гараж ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 є різними за своїми характеристиками та розташовані за різними адресами.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачки та її представника адвоката Мундяка М.М. належним чином обґрунтованими та мотивованими, аргументи відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Поврозника А.П. помилковими з огляду на таке.

Суд критично оцінює доводи відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Поврозника А.П. про розташування гаража позивачки та земельної ділянки відповідачки за різними адресами як на підставу для відмови в позові.

Так, дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що сторони є членами гаражного товариства «Явір» та відповідно з наданої товариством інформації власниками гаража № НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_1 , та гаража № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 Адреса реєстрації товариства: АДРЕСА_1 . 1 а.с. 60, 86/.

Крім цього, відповідно до відомостей з реєстру речових прав відповідачка ОСОБА_2 02.09.2019 зареєструвала право власності на земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 в гаражному товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Тобто, незважаючи на різне адресне найменування, як гараж позивачки АДРЕСА_5 , так і земельна ділянка відповідачки ОСОБА_2 , право власності на яку зареєстровано на підставі оскаржуваного рішення, в АДРЕСА_1 , знаходяться в гаражному товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 .

Аналізом представлених сторонами документів суд дійшов висновку, що вищевказані особливості розташування згаданих об`єктів нерухомого майна стали можливими у зв`язку із присвоєнням адрес різним за типом об`єктам нерухомого майна (гараж та земельна ділянка) в різні часові проміжки. При цьому, вулиця 50-річчя УПА є перпендикулярною до АДРЕСА_1 та відповідною стороною гаражне товариство примикає до неї.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_8 повідомила, що працює головним архітектором Моршинської міської ради. З приводу спору зазначила, що кожен власник приватизує земельну ділянку під належний йому на праві власності гараж. В гаражному товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » переважну більшість складають металеві гаражі. Гаражне товариство « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташоване по АДРЕСА_1 та межує з перпендикулярною до неї вулицею 50-річчя УПА. Окрема земельна ділянка гаражному товариству не виділялася. Члени гаражного товариства звертаються з відповідними документами про безоплатну передачу земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража, що вчинила і ОСОБА_2 , представивши довідку, що є членом згаданого гаражного товариства. Безпосередньо на місце знаходження земельної ділянки вона не виходила, оскільки це робить землевпорядник, який готує відповідне рішення та передає їй на погодження. На момент прийняття Моршинскою міською радою оскаржуваного рішення право власності на гараж за позивачкою ОСОБА_1 зареєстровано не було, проте схематично гараж, належний на праві власності ОСОБА_1 , знаходиться на земельній ділянці площею 0,0029 га, безоплатно переданій у власність ОСОБА_2 .

З відповіді Моршинської міської ради № 323/06.24 від 13.10.2022 судом встановлено, що ОСОБА_1 зверталась із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі їй у власність для будівництва та обслуговування гаража орієнтовною площею 0,0040 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , проте їй повідомлено, що вказана земельна ділянка вже перебуває у приватній власності /Т. 1 а.с. 151/.

Крім цього, з довідки № 235 від 2210.2021, виданої відділом архітектури Моршинської міської ради, встановлено, що гараж, який перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.08.2019, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :01:005:0353, по АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_2 ) /Т. 1 а.с. 63/.

Вище вказане підтверджує доводи позивачки про те, що належний їй гараж знаходиться на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі оскаржуваного рішення Моршинської міської ради № 863 від 20.06.2019.

Більше того, відповідно до ст. 118 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про землеустрій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою.

Так, з витребуваної ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.11.2022 технічної документації щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража, кадастровий номер :01:005:0353, площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 судом встановлено, що на вказаній земельній ділянці наявний об`єкт нерухомого майна. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на згаданий об`єкт нерухомого майна 01.04.2019 у погодженні проекту землеустрою було відмовлено, оскільки такий не відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам. На виправлення неточностей ОСОБА_2 не подано правовстановлюючі документи на гараж, а викопіювання з генерального плану м. Моршина /Т. 1 а.с. 182-254/.

Будучи наділеною процесуальним правом подачі доказів, відповідачка ОСОБА_2 не надала суду правовстановлюючих документів на гараж у гаражному товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Разом з тим, оглядом схематичного зображення місця розташування гаража № НОМЕР_1 ОСОБА_2 , наданого нею до відзиву, та схематичного зображення місця розташування гаража № НОМЕР_3 ОСОБА_1 , наданого Моршинською міською радою, встановлено співвпадіння їх розташування, проте правовстановлюючі документи на гараж наявні виключно в позивачки ОСОБА_1 /Т. 1 а.с. 61, 85/

Фактично, звертаючись із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі їй у власність для обслуговування гаражу, відповідачка ОСОБА_2 видавала гараж ОСОБА_1 за такий, що належить їй.

Враховуючи вищенаведене, наявні всі підстави для визнання неправомірним рішення №863 від 20 червня 2019 року Моршинської міської ради «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 », яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 .

Що стосується вимог про скасування рішення та запису державного реєстратора Моршинської міської ради Магуцій Христини Василівни щодо реєстрації земельної ділянки площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (кадастровий номер :01:005:0353), то слід зазначити наступне.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року в справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц).

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У ч. 2 ст. 26 Закону України № 1952 (у редакції, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення та проведення державної реєстрації) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, ст. 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, тому необхідність застосування позивачкою такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачці відновлення порушеного права, а отже, неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Водночас суд зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Таким чином, зважаючи на те, що з 16.01.2020 законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак необхідність застосування позивачкою способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати їй відновлення порушеного права, а значить неспроможний надати особі ефективний захист її прав, є помилковим.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 461/6098/19, від 23 червня 2020 року в справах № 906/516/19, №905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року в справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року в справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року в справі № 916/2464/19 та від 03 вересня 2020 року в справі № 914/1201/19.

А тому вимоги про скасування рішення та запису державного реєстратора є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову не впливають.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення з урахуванням встановлених судом обставин.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення тільки однієї немайнової вимоги позивачки, а тому з ОСОБА_2 та Моршинської міської ради на користь позивачки слід стягнути по 454,00 грн понесених нею судових витрат.

Доказів понесення позивачкою інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали справи не містять.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати неправомірним рішення № 863 від 20 червня 2019 року Моршинської міської ради «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 », яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер :01:005:0353) площею 0,0029 га по АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та Моршинської міської ради () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири грн 00 коп.) сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 13.03.2023.

Суддя Л.В.Гула