Дата документу 28.02.2023 Справа № 336/2318/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/2318/21 Головуючий у І інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/482/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Борисенкова Віталія Сергійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування позову Концерн зазначав, що у період з у період з 01 березня 2018 року до 01лютого 2021 року відповідачам надано послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на суму 33137,74 грн, вартість яких, незважаючи на численні претензії відповідачі не сплачують.

Посилаючись на наведені обставини, Концерн «МТМ» просив стягнути з відповідачів на його користь суму заборгованості за послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання у розмірі 33137,74 грн та судовий збір.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 33137,74 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 756,67 грн з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Борисенкова В.С.подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким позовні вимоги Концерну «МТМ» задовольнити частково. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надання послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 грудня 2020 року до 01 лютого 2021 року в сумі 1038,56 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надання послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 грудня 2020 року до 01 лютого 2021 року в сумі 2423,29 грн. Провадження у справі в частині позовних вимог Концерну «МТМ» про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 березня 2018 року до 01 грудня 2020 року в сумі 29675,89 грн просить закрити.

В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Борисенкова В.С. зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про дату та час судових засідань у справі, не отримувала ні ухвали про відкриття провадження у справі, ні копії позовної заяви. Крім того, на думку скаржниці, суд першої інстанції не врахував, що за нею зареєстровано тільки 3/20 частини квартири АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності, 3/20 частин квартири зареєстровано за її донькою, ОСОБА_3 також на праві спільної часткової власності, інші 7/10 частин квартири належать територіальній громаді міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Разом з тим скаржниця зазначає, що наймачем 7/10 частин вказаної квартири є ОСОБА_4 , з якою проживають її діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , місце проживання яких зареєстровано у вказаній квартирі. Вказані вище особи не є членами сім`ї відповідачів, а отже не можуть за них нести солідарну відповідальність з оплати витрат на утримання майна, в тому числі житлово-комунальних послуг. В той же час будь-які домовленості щодо сплати витрат на утримання квартири між відповідачами з територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради та/або з наймачами 7/10 частин вказаної квартири не досягались та відсутні.

За твердженням скаржниці, суд першої інстанції не врахував, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2021 року у справі № 336/7767/20 за позовом Коцерну «МТМ» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, яким з відповідачів на користь Концерну було стягнуто заборгованість за ті ж самі послуги та майже за той самий період часу, а саме: з липня 2015 року до листопада 2020 року у розмірі 59246,43 грн.

Таким чином, наявну заборгованість за період з 01 грудня 2020 року до 01 лютого 2022 року в сумі 3461,85 грн, з урахуванням оплат, які були здійснені в цей період у розмірі 225,06 грн, мають бути стягнуті з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пропорційно їх часткам у праві власності на квартиру (по 3/20), що загалом становить 1038,56 грн (3461,85/ 10 х 3 = 1038,56). В той же час, залишок заборгованості у розмірі 2423,29 грн (7/10 частин загального розміру заборгованості) належить стягнути з ОСОБА_2 , оскільки позовні вимоги до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заявлялись та вони не залучались судом до участі у справі в якості співвідповідачів.

Крім того, на думку скаржниці провадження у справі в частині позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого постачання за період з 01 березня 2018 року до 01 грудня 2020 року в сумі 296475,89 грн належить закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з набранням законної сили рішення суду постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Також ОСОБА_1 зазначала, що понесла і очікує понести в зв`язку із розглядом апеляційної скарги витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

02 лютого 2023 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 в особі представника адвоката Борисенкова В.С. про вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу, у якій вона просить суд стягнути з позивача на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи. Надано учасникам справи строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція про захист прав та основоположних свобод, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38). Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України (справа «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р.)

Цей принцип запроваджено і статтею 12 ЦПК, де прямо зазначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши про це учасників справи в установленому процесуальним законом порядку, відповідачі не були обізнані про наявність такої справи в суді. Відповідач ОСОБА_1 не мала об`єктивної можливості скористатись своїми процесуальними правами та надати суду обґрунтований відзив на позовну заяву з викладенням в ньому заперечень проти позовних вимог та додати до нього відповідні докази на підтвердження обставин, на які вона могла посилатись, як на підставу цих заперечень.

Зметою дотримання принципу рівності сторін перед судом, та відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе прийняти докази, долучені скаржницею до апеляційної скарги, зокрема: копію рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2021 року у справі № 336/7767/20 за позовом Коцерну «МТМ» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, копію технічного паспорта кв. АДРЕСА_2 , копію листа Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22 листопада 2022 року № 01-17/01/1897.

Крім того, 10 лютого 2023 року на електронну адресу апеляційного суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 в особі представника адвоката Борисенкова В.С. з роздруківкою постанови Запорізького апеляційного суду від 01 лютого 2023 року, прийнятої за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Борисенкова В.С. на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2021 року у справі № 336/7767/20 за позовом Концерну «МТМ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, яку колегія суддів також бере до уваги під час розгляду апеляційної скарги у цій справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу належить частково задовольнити з таких підстав.

Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду повною мірою не відповідає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

П. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 20 вересня 2018 року № 14-280цс18.

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що суд першої інстанції здійснював будь-які дії для належного повідомлення учасників справи про дату та час призначення судового засідання, що є обов`язковою підставою для скасування зазначеного рішення.

Задовольняючи позовні вимоги Концерну «МТМ», суд першої інстанції дійшов висновку про їх законність, доведеність та обґрунтованість.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком.

Так, апеляційний суд встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві приватної власності кожній належать по 3/20 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 6).

Згідно з даними технічного паспорта квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником 7/10 частки квартири є Запорізька міська рада (а.с.42-45).

Відповідно до інформації, зазначеній у листі Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-17/01-1897 від 22 листопада 2022 року, у зазначеній квартирі зареєстровані такі особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 46).

Договір між Концерном «Міські теплові мережі» та відповідачами відсутній, однак у період з березня 2018 року до лютого 2021 року Концерн «МТМ» надав послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання до квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за особистим рахунком № НОМЕР_1 .

Заборгованість за надані послуги до зазначеної квартири, власниками (квартиронаймачами) якої зазначено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за період з березня 2018 року до лютого 2021 року складає 33137,74 грн, згідно з інформацією, зазначеною у довідці Концерну «МТМ» щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання (а.с. 4).

Враховуючи означені обставини, між сторонами виникли фактичні договірні відносини щодо надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а відсутність укладеного письмового договору про надання послуг не звільняє відповідачів від обов`язку оплати за такі послуги (вказане відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 07 липня 2020 року).

Відповідно до ст. 509 ЦК, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з абз. 8 п. 2 Правил «Про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормальної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.

Відповідно до ст. ст. 7, 8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, а споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами;

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України №1875 споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 32 Закону №1875).

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Як передбачено п. 18, 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 2005 року №630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до ст. 68 ЖК України, наймачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно зі ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін.

В силу вимог ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом за власні кошти. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпечення збереження його властивостей тощо. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Опалення є однією із витрат пов`язаною зі зберіганням майна, а отже оплата за надані послуги для сталого функціонування приміщення є обов`язком власника.

Відповідно до положень ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності та залежно від положень закону або домовленості між співвласниками може належати їм на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

У разі належності квартири декільком особам на праві спільної сумісної або спільної часткової власності, позовні вимоги мають бути пред`явлені до кожного з них про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірах, що відповідають їх часткам у праві спільної сумісної/часткової власності на квартиру, крім тих випадків, коли між співвласниками досягнуто домовленості щодо утримання квартири і визначено уповноваженого власника квартири (постанови Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 522/7683/13-ц, від 01 вересня 2020 року в справі №352/2163/13-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Вказані норми встановлюють презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна.

Враховуючи вищевикладене, відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення до гарячого водопостачання, які надав їм позивач, та зобов`язані сплачувати їх вартість. Оскільки між співвласниками не було домовленості щодо утримання квартири і вони не визначали уповноваженого власника квартири, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як власниці 3/20 частки квартири (кожна) зобов`язані сплачувати вартість послуг, наданих до належної їм квартири у розмірах, що відповідають їх часткам.

Задовольняючи позов про солідарне стягнення заборгованості за комунальні послуги з усіх трьох відповідачів, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками кожна по 3/20 частки вказаної квартири, а тому з них належить стягнути заборгованість за надані послуги з централізованого опалення відповідно до їх часток, в той час як власника 7/10 частини квартири або наймачів не було залучено до участі у справі в якості співвідповідачів, які також наряду з ними, як співвласник або наймачі повинні нести тягар утримання та обслуговування спільного часткового майна.

Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

В той же час, оскільки Концерн «МТМ» не звернувся з позовними вимогами до усіх співвласників квартири АДРЕСА_2 та/або її наймачів, то суд першої інстанції зобов`язаний був з урахуванням засад диспозитивності врахувати приписи ст. 360 ЦК України, та стягнути з відповідачів лише ту частину заборгованості, яка пропорційна їх часткам у праві спільної часткової власності на вказану вище квартиру.

Разом з тим, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 тільки зареєстрований у зазначеній квартирі і не є власником жодної з її часток, матеріали справи не містять доказів того, що він є наймачем зазначеної квартири.

Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості та періоду її стягнення, апеляційний суд враховує такі обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 336/7767/20 скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від15 квітня 2021 року про задоволення позову Концерну «МТМ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надані у квартиру АДРЕСА_2 за період з 01 липня 2015 року до 01 грудня 2020 року на загальну суму 59246,43 грн. Прийнято нову постанову про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Концерну «МТМ» заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, надані до зазначеної квартири, за період з 01 квітня 2018 року до 01 грудня 2020 року у розмірі 10271,92 грн: з кожної по 5135, 96 грн.

Разом з тим, звертаючись до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Концерн «МТМ» просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надані у квартиру АДРЕСА_2 за період 01 березня 2018 року до 01 лютого 2021 року.

Таким чином, при визначенні суми заборгованості, яку належить стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , апеляційний суд вираховує період до 01 грудня 2020 року та не включає його у розрахунок.

Отже, згідно із розрахунком заборгованості Концерну «МТМ» за особистим рахунком № НОМЕР_1 , виходячи із розміру часток квартири, належних ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за період з 02 грудня 2020 року до 01 лютого 2021 року з них належить стягнути заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в сумі 519,27 грн з кожної.

Щодо позовних вимог Концерну «МТМ» в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає таке.

Апеляційний суд встановив, що право власності на 7/10 частки квартири АДРЕСА_2 належить Територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Згідно зінформацією, зазначеною у листі Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22 листопада 2022 року № 01-17/01/1897, крім ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.46).

Оскільки ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі за вказаною адресою, він є споживачем послуг з централізованого теплопостачання та гарячої води у розумінні ЗУ «Про комунальні послуги», а отже, зобов`язаний вносити оплату за такі послуги.

Проте, враховуючи помилковість розрахунку заборгованості, наданого позивачем, в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , апеляційний суд не може спиратися на такий розрахунок при визначенні суми такої заборгованості, яку належить стягнути з ОСОБА_2 , тому у задоволенні позовних вимог Концерну «МТМ» у цій частині належить відмовити у зв`язку із недоведеністю.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої водиз відповідачів ухвалено з порушенням норм процесуального права, його відповідно до ст. 376 ЦПК України, належить скасувати і прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог Концерну «МТМ» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги в сумі 519,27 грн з кожної. В іншій частині позову належить відмовити.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п. 3 ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 3, 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В матеріалах справи міститься копія договору про надання правової допомоги від 08 листопада 2022 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «ЛЕГЕС» та ОСОБА_1 , копія додаткової угоди № до Договору від 08 листопада 2022 року із зазначенням вартості правничої допомоги у такому розмірі: вивчення матеріалів справи, складання та подання до Запорізького апеляційного суду апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року у справі № 336/2318/21 3000 грн, участь в одному судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 1500 грн, складання та подання до суду апеляційної інстанції клопотань, заяв, заперечень, письмових пояснень 1000 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу сторони склали акт приймання-передачі послуг від 12 грудня 2022 року. Також в матеріалах справи міститься квитанція № ПН68343 від 15 грудня 2022 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 сплатила АО «ЛЕГЕС» 3000 грн за надання правничої допомоги.

Враховуючи вищевикладене, а також часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів вважає за потрібне задовольнити заяву скаржниці про стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з позивача ці витрати у розмірі 3000 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, Концерн «МТМ» має право на відшкодування витрат, понесених за подання позовної заяви у сумі 71,05 грн. При цьому, ОСОБА_1 має право відшкодування судового збору за подання нею апеляційної скарги у розмірі 3298,43 грн. Таким чином, з Концерну «МТМ» на користь скаржниці належить стягнути судовий збір в сумі 2708,11 грн. (3298,43 грн -71,05 грн -519,27 грн).

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 141, 367, 369, ч. 2 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Борисенкова Віталія Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (, юридична адреса: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137) заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за період з 02 грудня 2020 року до 01 лютого 2021 року в сумі 519 (п`ятсот дев`ятнадцять) гривень 27 (двадцять сім) копійок.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» (, юридична адреса: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 3000 (три тисячі) гривень та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2708 (дві тисячі сімсот вісім) гривень 11 (одинадцять) копійок, а разом стягнути 5708 (п`ять тисяч сімсот вісім) гривень 11 (одинадцять) копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 лютого 2023року.

Головуючий:

Судді: