УХВАЛА

08 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 521/12834/19

провадження № 61-20444св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Олійник А. С. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Воробйової І. А., Хопти С. Ф., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство юстиції України, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року у складі судді Лічмана Л. Г. та постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (далі - БТІ), ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання незаконною та скасування нотаріальної дії, скасування рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_3 , яка є бабою позивача, з 22 березня 1990 року на праві власності належав житловий будинок з надвірними спорудами: гараж літ. «Б», літня кухня літ. «В», сарай - котельна літ. «Г», сарай літ. «Д», сарай літ. «Е», навіс літ. «Ж», вбиральня літ. «З», огорожа № 1-6, І-ІІ мощення, що розташовані на земельній ділянці площею 680 кв. м на АДРЕСА_1 (далі - спірний будинок) відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Іллічівською районною радою народних депутатів м. Одеси (далі - свідоцтво про право власності).

24 липня 1990 року за договором довічного утримання, посвідченим П`ятою одеською державною нотаріальною конторою 24 липня 1990 року, реєстровий номер 3-С-1883 (далі - договір довічного утримання), ОСОБА_3 передала спірний будинок у власність ОСОБА_4 , батьку позивача, якому було видано свідоцтво про право власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Позивач від народження та на час звернення до суду з позовом проживав з бабою та батьком у спірному будинку, після смерті батька прийняв спадщину та виконував умови договору, доглядав за ОСОБА_3 , дбав про будинок та інше майно.

У 2005 році він звертавсядо нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. Витрати на її поховання понесли позивач та ОСОБА_2 , його тітка.

Після звернення до нотаріуса, 21 червня 2019 року, із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , ОСОБА_1 отримав лист БТІ. Відповідно до цього листа станом на 31 грудня 2012 року право власності на будинок зареєстроване: з 12 червня 1991 року до 31 січня 2006 року - за ОСОБА_4 , з 31 січня 2006 року - знову за ОСОБА_3 , оскільки згідно з листом П`ятої одеської державної нотаріальної контори договір довічного утримання втратив силу.

ОСОБА_3 склала на користь ОСОБА_2 заповіт.

У липні 2019 року позивач дізнався про порушення його права власності на спірний будинок, який він успадкував після смерті батька ОСОБА_4 . Він не знав та не міг знати про заповіт, складений на ОСОБА_2 , оскільки володів та користувався спірним будинком як власник.

Договір довічного утримання незаконно припинено, оскільки він був спадкоємцем свого батька, прийняв спадщину, не відмовився від неї і від виконання договору.

З урахуванням заяви про зміну предмета позову просив:

- визнати незаконною та скасувати нотаріальну дію,вчинену П`ятою одеською державною нотаріальною конторою 19 січня 2006 року, щодо припинення договору довічного утримання між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також:

1) заяву ОСОБА_3 від 19 січня 2006 року про припинення договору довічного утримання у зв`язку із смертю ОСОБА_4 і відмовою його спадкоємців від прийняття майна згідно зі статтею 758 ЦК України;

2) вчинення напису на договорі довічного утримання про його припинення;

3) складання та направлення до Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (далі - ОМБТІ) листа від 19 січня 2005 року № 36 із свідоцтвом про право власності на спірний будинок, для подальшої перереєстрації на ім`я ОСОБА_3 , із одночасним сповіщенням про те, що договір довічного утримання втратив чинність у зв`язку із смертю ОСОБА_4 , і дію вказаного договору припинено;

4) направлення до Першої одеської державної нотаріальної контори листа від 26 січня 2006 року № 73/2-11 згідно з яким договір довічного утримання втратив чинність у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , з вимогою про зняття заборони зі спірного будинку;

5) повернення ОСОБА_3 примірника договору довічного утримання;

- відновити становище, яке існувало до порушення права ОСОБА_1 , шляхом:

1) скасування рішення ОМБТІ про реєстрацію права власності на спірний будинок з 31 січня 2006 року за ОСОБА_3 ;

2) скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 31 січня 2006 року № 21984, в реєстровій книзі № 213-106;

3) визнати чинним договір довічного утримання, рішення ОМБТІ від 22 червня 1991 року № 21984, в реєстровій книзі № 213, на сторінці 106, про його реєстрацію за ОСОБА_4 і права власності за ним, оформлене на підставі договору довічного утримання;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на спірний будинок у порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_4 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, в позові відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, постійно проживав та був зареєстрований разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини у спірному будинку. Протягом шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, ОСОБА_1 не заявив про відмову від спадщини, тому є таким, що прийняв спадщину.

Набуття спадкоємцем набувача права власності на майно за договором довічного утримання (догляду) залежить від невиконання або неналежного виконання новим набувачем обов`язків за договором.

Відповідно до статті 757 ЦК України та пункту 86 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 № 20/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Інструкція № 20/5), припинення дії договору довічного утримання (догляду) можливе лише у разі підтвердження того, що спадкоємець набувача відмовився від прийняття майна, переданого за договором довічного утримання. Лише подання нотаріусу письмової заяви відчужувачем про відмову спадкоємця від договору довічного утримання (догляду) не є достатнім для його припинення.

Тому нотаріальні дії П`ятої одеської державної нотаріальної контори, вчинені 19 січня 2005 року, були передчасними та порушили права спадкоємця ОСОБА_1 .

Перереєстрація права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 була похідною від зазначених нотаріальних дій П`ятої одеської державної нотаріальної контори, а тому є такою, що також порушила права спадкоємця ОСОБА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_1 не виконував обов`язків набувача.

ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 та у встановленому ЦК України порядку прийняла спадщину.

Позивач звернувся до суду з позовом зі спливом позовної давності.

ОСОБА_1 міг довідатися про порушення свого права 01 лютого 2006 року, тобто з наступного дня після реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_3 , коли у нього з`явилась об`єктивна можливість дізнатися про обставини порушення його прав.

З огляду на сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, і відсутність поважних причин її пропуску, суди відмовили ОСОБА_1 у позові, крім вимоги про визнання незаконною заяви ОСОБА_3 від 19 січня 2006 року про припинення договору довічного утримання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, просив їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що статті 755, 757 ЦК України не булизастосовані до спірних правовідносин як підстава для припинення договору довічного утримання. Зазначене вказує про дійсність цьогодоговору.

ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, на час відкриття спадщини постійно проживав у спірному будинку та був зареєстрований разом із спадкодавцем ОСОБА_4 в ньому. Оскільки протягом шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, ОСОБА_1 не заявив про відмову від спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину.

Отримавши заяву ОСОБА_3 від 19 січня 2006 року про припинення договору довічного утримання, відповідно до статей 755, 758 ЦК України у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , нотаріус не перевірила, зокрема наявність письмової заяви спадкоємців про відмову від майна.

Згідно зі статтею 757 ЦК України нотаріальні дії П`ятої одеської державної нотаріальної контори про втрату чинності договору довічного утримання у зв`язку зі смертю набувача ОСОБА_4 з подальшою перереєстрацією ОМБТІсвідоцтва про право особистої власності на спірний будинок на ім`я ОСОБА_3 , а також повернення їй примірника цього договору, були передчасними і порушили права спадкоємця ОСОБА_1 .

Заявник не пропустив позовну давність, оскільки про порушення свого права дізнався лише у липні 2019 року.

Він постійно проживав та був зареєстрований за адресою спірного житлового будинку, після смерті ОСОБА_4 належно виконував умови укладеного договору довічного утримання, що підтверджується доказами у справі.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на таке: суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17, провадження № 12-216гс18, постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 369/6263/16-ц, провадження № 61-19631св18, від 06 грудня 2019 року у справі № 446/1210/17, провадження № 61-16753св19.

Аргументи інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшли.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У липні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 , батько позивача, народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 14, 184).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , серія НОМЕР_2 , він народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 14).

ОСОБА_2 є рідною дочкою ОСОБА_3 , рідною сестрою ОСОБА_4 та рідною тіткою ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 1 договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 спірний будинок. Вказаний будинок належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого житлово-комунальним відділом Виконавчого комітету Іллічівської районної Ради народних депутатів м. Одеси 22 березня 1990 року.

Відповідно до пункту 4 договору довічного утримання ОСОБА_4 зобов`язувався довічно утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберегти в її безкоштовному користуванні одну житлову кімнату площею 10,0 кв. м, відображену на плані 1-2. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одяг, догляд та необхідна допомога) визначена сторонами у розмірі, еквівалентному ста карбованцям щомісяця (т. 1, а. с. 12, 183).

Право власності на підставі вказаногодоговору було зареєстрованеза ОСОБА_4 в реєстровій книзі № 213, реєстровий номер21984 на сторінці 106, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 12 червня 1991 року № 6912, виданим ОМБТІ (т. 1, а. с. 13).

Згідно зі свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_3 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 15, 191).

19 січня 2006 року ОСОБА_3 звернулася до П`ятої одеської державної нотаріальної контори із заявою, індексний номер 33/2-01, відповідно до якої ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з тим, що спадкоємці померлого набувача за договором відмовилися від прийняття майна, просила припинити дію цього договору на підставі статті 758 ЦК України та повернути їй правовстановлюючий документ для подальшої перереєстрації на її ім`я. Заява має напис державного нотаріуса Северової Н. В. про те, що заявниця особисто розписалась у присутності нотаріуса, її особа встановлена за паспортом, дієздатність перевірена (т. 1, а. с. 190).

Відповідно до листа завідуючої П`ятої одеської державної нотаріальної контори Северової Н. В. від 19 січня 2005 року № 36 до ОМБТІ направлено свідоцтво про право особистої власності на спірний будинок для подальшої перереєстрації на ім`я ОСОБА_3 та повідомлено, що договір втратив чинність у зв`язку зі смертю набувача ОСОБА_4 , згідно зі статтею 757 ЦК України дія вказаного договору припиняється (т. 1, а. с. 193). Вказаний лист містить описку у вихідній даті, а саме помилково вказано «2005» рік замість «2006» рік.

Листом завідуючої П`ятої одеської державної нотаріальної контори Северової Н. В. від 26 січня 2006 року № 73/2-11 повідомлено заступника завідуючої Першої одеської державної нотаріальної контори Сажневу Т. А. про припинення договору довічного утримання та необхідність зняття заборони зі спірного будинку (т. 1, а. с. 194).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на спірний будинок від 31 січня 2006 року № 9713300 право власності зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 22 березня 1990 року, виданого житлово-комунальним відділом Іллічівської районної ради народних депутатів (т. 1, а. с. 84).

Відповідно до відповіді БТІ від 04 липня 2019 року № 4508-07/1879 станом на 31 грудня 2012 року право власності на спірний будинок з 12 червня 1991 року до 31 січня 2006 року було зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання. З 31 січня 2006 року право власності зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 22 березня 1990 року.

Згідно з листом П`ятої одеської державної нотаріальної контори від 19 січня 2006 року № 36 договір довічного утримання втратив силу у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 30).

Згідно з відповіддю Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» Одеської міської ради від 08 січня 2020 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 з діагнозом «хронічно судинна-мозкова недостатність. Церебральний атеросклероз. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст». Ці захворювання підтверджуються випискою з амбулаторної карти хворого від 04 лютого 2020 року.

Відповідно до повторного свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_4 , актовий запис № 1141, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 86 років (т. 1, а. с. 26).

Згідно з відповіддю Малиновської державної нотаріальної контори від 07 квітня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про отримання та долучення його заяви про прийняття спадщини до спадкової справи № 109/2019, відкритої після смерті ОСОБА_3 , а також про заповіт, складений на іншу особу (т. 1, а. с. 31).

Відповідно до відповіді Одеського державного нотаріального архіву від 24 жовтня 2019 року № 3682/01-20, з посиланням на інформаційну довідку зі Спадкового реєстру від 17 жовтня 2019 року (т. 1, а. с. 181), спадкова справа № 24/2019 після смерті ОСОБА_4 була заведена 21 червня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В. І. (т. 1, а. с. 29).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 листопада 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у виданні свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з ненаданням документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спірний будинок (т. 1, а. с. 219).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченоїпунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У справі, що переглядається, заявникпосилається на правові висновки, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17, провадження № 12-216гс18, постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 369/6263/16-ц, провадження № 61-19631св18, від 06 грудня 2019 року у справі № 446/1210/17, провадження № 61-16753св19.

Для визначення подібності правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17, провадження № 12-216гс18, викладено правові висновки, що право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у встановленому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, визначеним у цій статті (зміна чи припинення правовідношення) та не може залежати від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.

Верховний Суд переглянув вказану справу за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської до Приватного підприємства «Міська оренда» про внесення змін у договір оренди нежитлових приміщень щодо обчислення орендної плати за новою вартістю та новою методикою розрахунку та дійшов висновку, що позивач не навів виняткових випадків, з якими закон передбачає можливість примусу сторони договору до продовження його дії на змінених умовах.

Правовідносини у цій справі не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається (суб`єктний, предметний та змістовний критерії).

У постанові Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 369/6263/16-ц, провадження № 61-19631св18, викладено висновок у справі за позовом керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі державного підприємства «Київське лісове господарство» до фізичної особи про розірвання договору про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою, зобов`язання повернути лісову ділянку у придатному для використання стані та демонтувати паркан.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, надаючи преюдиційного значення встановленій під час розгляду іншої справи обставині щодо дотримання відповідачем статті 20 Лісового кодексу України та здійснення будівництва паркану за згодою постійного землекористувача, не звернули увагу на відсутність відомостей про погодження встановлення саме капітального бетонного паркану, тому направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Правовідносини у цій справі не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається (суб`єктний, предметний та змістовний критерії).

У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 446/1210/17, провадження № 61-16753св19, сформульовано правовий висновок у справі за позовом спадкоємця за заповітом до набувача за договором довічного утримання про визнання цього договору недійсним.

Верховний Суд, погоджуючись із висновками суду про відмову у позові через недоведеність позовних вимог, вказав, що спадкодавець за життя не звертався до суду із заявою про розірвання договору довічного утримання, розумів умови цього договору, тому відсутні ознаки недійсності із заявлених у позові підстав.

У справі, що переглядається, договір довічного утримання втратив чинність за заявою спадкодавиці у зв`язку зі смертю набувача ОСОБА_4 , згідно зі статтею 757 ЦК України дія вказаного договору припинилась (до спадкоємця ОСОБА_4 , ОСОБА_1 не перейшли обов`язки за договором).

Правовідносини у вказаній справі не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається (змістовний критерій).

Касаційна скарга заявника не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження судових рішень згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, як і посилання на докази на їх підтвердження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17, провадження № 14-53цс19, сформувала правовий висновок, згідно з яким, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, тому у зв`язку з цим касаційне провадження у справі необхідно закрити. Наведений правовий висновок підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, які з огляду на викладене, виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Оскільки підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17, провадження № 12-216гс18, постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 369/6263/16-ц, провадження № 61-19631св18, від 06 грудня 2019 року у справі № 446/1210/17, провадження № 61-16753св19) не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження в частині перегляду судових рішень за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю з мотивів, наведених вище.

Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у справі за позовомОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання незаконною та скасування нотаріальної дії, скасування рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання права власності в порядку спадкування за законом закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Головуючий А. С. Олійник

Судді: О. В. Білоконь

І. А. Воробйова

С. Ф. Хопта

В. В. Яремко