Справа 688/1504/21
№ 2/688/8/23
Ухвала

Іменем України

24 лютого 2023 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Березюк Н.П.,

секретаря судового засідання Кулеші Л.М.,

прокурора - Бойко Т.М.,

представника Шепетівської міської ради Григорчук Г.П.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

його представника - адвоката Михайлова І.С.

представників ПАТ «СКФ Україна» - Сала А.М., Фокіної В.Є. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Шепетівці цивільну справу за позовом керівника Шепетівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органів, уповноважених державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах Державної екологічної інспекції у Хмельницькій області, Шепетівської міської ради Хмельницької області до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «СКФ Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Утільвторпром», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення збитків та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Справа надійшла до суду 17 травня 2021 року. Ухвалою суду від 21 травня 2021 року справу призначено за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання на 17 червня 2021 року.

Підготовче засідання відкладалося за клопотаннями учасників провадження на 02,14 липня, 21 вересня, 29 жовтня 2021 року.

У зв`язку із зміною прокурором предмета позову ухвалою суду від 29 жовтня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження, відкладено підготовче засідання на 22 листопада 2021 року, надано відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву, позивачам строк для надання відповіді на відзив, відповідачам строк для подання заперечення на відповідь на відзив, третім особам - строк для надання письмових пояснень та висловлення своєї позиції з приводу заявлених позовних вимог.

Ухвалами суду від 22 листопада 2021 року задоволено клопотання прокурора про повернення суми надміру сплаченого судового збору в розмірі 468 503,05 грн, відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Утільвторпром» про закриття провадження у справі, закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду на 21 грудня 2021 року, задоволено клопотання прокурора про виклик свідків. Розгляд справи відкладався на 01 лютого 2022 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Михайлова І.С.

Ухвалою суду від 01 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Михайлова І.С. про зупинення провадження у цивільній справі до прийняття рішення в кримінальному провадженні №0000907 від 01 серпня 2018 року за ч.2 ст.239 КК України у якому ОСОБА_1 оголошено підозр у. Справа розглядалася 15 лютого,14 березня,19 квітня, 25 травня, 13 червня, 27 червня, 21 липня, 04 серпня, 05, 20 жовтня, 22 листопада, 07, 13 грудня 2022 року, 25 січня, 24 лютого 2023 року. Розгляд справи відкладався з об`єктивних причин: неявкою свідків, заявлених прокурором; технічною неможливістю допиту свідків у режимі відеоконференції з приміщення інших судів; за клопотаннями учасників провадження; оголошенням повномасштабної повітряної тривоги та відсутністю електроенергії у суді.

Заслухавши пояснення прокурора Бойко Т.М., представника Шепетівської міської ради Григорчук Г.П., представників ПАТ СКФ «Україна» Сала А.М., ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_5 , третьої особи ОСОБА_3 , показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог до Приватного акціонерного товариства «СКФ Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Утільвторпром», оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з таких підстав.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Проте разом із предметним критерієм для визначення юрисдикції має враховуватися також суб`єктний критерій.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства); по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі, як правило, є фізична особа).

Згідно із частиною другою статті 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, за загальним правилом критеріями належності справи до господарського судочинства є в сукупності суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ті земельні та пов`язані із земельними відносинами майнові спори, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб`єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами, а всі інші в порядку цивільного судочинства, крім спорів, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства віднесено до компетенції адміністративних судів.

Суд зазначає, що відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються, зокрема, Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», Законом України «Про відходи», Законом України «Про охорону земель», Земельним кодексом України, а також іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про охорону земель» юридичні і фізичні особи, винні в порушенні законодавства України про охорону земель, несуть відповідальність згідно із законом.

Приписами статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» встановлено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність (ч.1). Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України (ч.4).

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Підставою відкриття провадження в даній цивільній справі за позовом прокурора в інтересах державної установи та органу місцевого самоврядування, які є юридичними особами, щодо кількох співвідповідачів: фізичної особи - ОСОБА_1 та юридичних осіб: Приватного акціонерного товариства «СКФ Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Утільвторпром», стало те, що прокурор заявив вимогу про відшкодування неподільної шкоди, завданої спільними діями відповідачів у солідарному порядку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 травня 2018 року на земельній ділянці загальною площею 0,0982 га, яка належить до земель комунальної власності Шепетівської міської територіальної громади, всупереч вимог земельного та природоохоронного законодавства, допущено самовільне розміщення промислових відходів шламу шліфувального. Згідно позову відповідач ПАТ «СКФ Україна», як власник небезпечних відходів, уклало з ТОВ «Утільвторпром» договір, відповідно до якого останнє зобов`язалось отримувати небезпечні відходи ПАТ «СКФ Україна» в місці утворення, здійснювати їх вивезення та утилізацію. 17 травня 2018 року ТОВ «Утільвторпром» отримало від ПАТ «СКФ Україна» 22,38т шламу шліфувального, які підлягали перевезенню з м. Луцьк до м. Горішні Плавні Полтавської області. Проте, всупереч вимогам закону, договору та ліцензійних умов, незаконно залученим до перевезення автотранспортом (автомобіль DAF, д.н.з. НОМЕР_1 , напівпричіп Benalu 3524, д.н.з. НОМЕР_2 ), що належить ФОП ОСОБА_2 , яким керував водій ОСОБА_3 , 18 травня 2018 року дані небезпечні відходи доставлені в м. Шепетівку, вивантажені на вищевказану земельну ділянку та шляхом їхнього розгортання по поверхні ділянки використані відповідачем ОСОБА_1 для облаштування території (влаштування заїзду до власного господарства), внаслідок чого відбулось самовільне зайняття, використання не за цільовим призначенням, засмічення та забруднення земельної ділянки. Вказуючи на те, що внаслідок неправомірних спільних дій усіх відповідачів позивачу спричинено матеріальну шкоду, прокурор просив позов задовольнити.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до роз`яснень, наданих судам у пунктах 2,3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 (зі змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими.

Таким чином, для виникнення солідарного обов`язку з відшкодування шкоди необхідно встановити, що особи діяли з єдністю наміру або заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними сукупними діями.

Подібне роз`яснення надано у абзаці 2 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», згідно з яким солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій.

Відповідно до статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

За змістом зазначеної норми спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб. При цьому не обов`язково, щоб дії або бездіяльність, які завдали шкоди іншим особам, співпадали за часом. Це правило поширюється на випадки, коли неможливо встановити, яка дія та в якій мірі спричинила настання такого наслідку.

Суд зауважує, що у заподіянні шкоди спільними діями має місце єдність дій заподіювачів, яка полягає у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу діянь співзаподіювачів не призводить до виникнення спільного шкідливого результату.

За відсутності доказів, що підтверджують сукупність та взаємопов`язаність дій відповідачів, об`єднаних спільними намірами, немає підстав для покладення на них солідарної відповідальності за заподіяну потерпілим особам шкоду.

Стороною позивача не наведено та не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідачі ТОВ «Утільвторпром», ПАТ «СКФ Україна» та ОСОБА_1 діяли спільно та з єдністю наміру, що привело до заподіяння відповідної шкоди, про стягнення якої у солідарному порядку, заявлено позов.

Натомість встановлено, що станом на 17 та 18 травня 2018 року між ПАТ «СКФ Україна», як власником відходів (шламу шліфувального) та ТОВ «Утільвторпром» існували договірні відносини по вивезенню та утилізації небезпечних відходів, в т.ч. по вивезенню та утилізації - 22,38 т шламу шліфувального, який згідно супроводжуючих бухгалтерських документів підлягав перевезенню 17 травня 2018 року з м. Луцька до м. Горішні Плавні Полтавської області. Послуги по вивезенню та утилізації - 22,38 т шламу шліфувального оплачені ПАТ «СКФ Україна», згідно платіжного доручення №6778 від 31 травня 2018 року. Згідно укладеного договору №804/9310/18/25 від 20 лютого 2018 року всю відповідальність за подальше поводження з відходами бере на себе виконавець (ТОВ «Утільвторпром»), що в сукупності виключає будь-яку причетність ПАТ «СКФ Україна» до перевезення даних відходів до м. Шепетівки, їх використання ОСОБА_1 для облаштування території (влаштування заїзду до власного господарства), що привело до засмічення та забруднення земельної ділянки комунальної власності та спростовує твердження сторони позивача про наявність у ПАТ «СКФ Україна» обов`язку перевіряти наявність дозвільних документів у водіїв, які фактично здійснювали перевезення.

Отже судом встановлено, що згідно договору, укладеного між ПАТ «СКФ Україна» та ТОВ «Утільвторпром» на останнє покладено обов`язок отримувати небезпечні відходи ПАТ «СКФ Україна» в місці утворення, здійснювати їх вивезення та утилізацію. Проте належних і допустимих доказів делегування цих повноважень будь-ким із сторін договору відповідачу ОСОБА_1 позивачем не надано.

Натомість в судовому засіданні встановлено, що обставини, за яких відбулося самовільне зайняття, використання не за цільовим призначенням, забруднення та засмічення земельної ділянки стали відомі ПАТ «СКФ «Україна» після звернення прокурора до суду з даним позовом.

Позивач обґрунтовує свої вимоги до солідарних відповідачів також тим, що відповідач ОСОБА_1 , маючи намір влаштувати заїзд на територію, де він фактично здійснював господарську діяльність, без дозволу власника (територіальної громади) розгорнув доставлені у м. Шепетівку відходи на земельній ділянці комунальної власності, чим самовільно зайняв земельну ділянку комунальної власності, використовуючи її не за цільовим призначенням, що в результаті привело до її засмічення та забруднення.

Разом з тим, стороною позивача не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, що відповідачу ОСОБА_1 станом на час самовільного зайняття земельної ділянки 18 травня 2018 року було достовірно відомо про те, що вказані відходи є небезпечними і їх використання для влаштування дороги може заподіяти шкоди навколишньому середовищу, а також те, що всі відповідачі діяли спільно та з єдністю наміру.

Показання свідка ОСОБА_8 , який займав посаду заступника міського голови м. Шепетівки, про те, що в травні-липні 2021 року до нього звертався «сивий чоловік з косичкою», який представляв ТОВ «Утільвторпром», з пропозицією провести зачистку забрудненої території за рахунок товариства, за умови нерозголошення відомостей про причетність вказаної фірми до забруднення земельної ділянки, не є доказом обізнаності ОСОБА_1 станом на 18 травня 2018 року (за твердженням позивача на час самовільного зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки) про небезпечність відходів, що стало б підставою для солідарної відповідальності за шкоду, завдану самовільним зайняттям, засміченням та забрудненням земельної ділянки. Події, які повідомив свідок відбувалися через три роки після самовільного зайняття, засмічення (забруднення) земельної ділянки, а тому така поведінка може свідчити лише про намагання осіб, причетних до самовільного зайняття земельної ділянки, її засмічення та забруднення залагодити конфлікт, що набув розголосу у громаді.

Суд зауважує, що показаннями свідка можуть бути відомі йому обставини, які мають значення для справи. Одначе, не можуть бути доказом показання свідка, котрий не може назвати джерела своєї обізнаності в певних обставинах, або слова, які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Показання свідка ОСОБА_7 за якими водій ОСОБА_3 , що перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , перевозив з м. Луцька до м. Шепетівки вантаж (землю), що був запропонований до перевезення працівником логістичної компанії ОСОБА_9 , який підібрав оголошення на онлайн платформі «Lardi-trans», а замовником перевезення був ОСОБА_1 , про що в товарно-транспортній накладній міститься його підпис, та який оплатив послуги, не є доказом того, що ОСОБА_1 було відомо про шкідливі властивості вантажу. Крім того, такі показання не можуть бути достатнім та допустимим доказом спільних дій відповідачів, а також доказом протиправної поведінки відповідача ОСОБА_1 , в результаті яких завдано шкоди, оскільки стороною позивача не надано суду відповідних фінансових документів про перерахування ОСОБА_1 на картковий рахунок свідка ОСОБА_7 коштів за надання послуг з перевезення небезпечного вантажу та не надано доказів того, що на товарно-транспортній накладній, відповідно до якої доставлявся вантаж у м. Шепетівку міститься підпис ОСОБА_1 , як замовника вантажу, а останній заперечує даний факт. Показання вказаного свідка в тій частині, що після розголосу події з розвантаженням ґрунту до нього звернувся ОСОБА_1 з пропозицією щоб їхній водій «пропав» на кілька років, також не є доказом спільності дій солідарних відповідачів по завданню шкоди, оскільки така розмова відбулася після подій, пов`язаних з самовільним зайняттям та забрудненням земельної ділянки.

Твердження прокурора про те, що ОСОБА_1 не заперечував факту самовільного зайняття земельної ділянки, що підтверджується переглянутим у судовому засіданні відеосюжетом інформаційного телевізійного каналу ТРК «Like TV» не є обставиною, яка визнана стороною (відповідачем ОСОБА_1 ), а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Вказаним відеосюжетом зафіксовано визнання ОСОБА_1 того, що він без погодження з «місцевою владою» влаштовує заїзд до власної ферми, шляхом відсипання будівельного сміття, однак вказані обставини щодо відсипання будівельного сміття, не є предметом дослідження у справі. У наданому прокурором відеосюжеті не міститься відомостей про визнання ОСОБА_1 факту замовлення промислових відходів, оплати вартості їх перевезення та вчинення активних дій (власних чи через інших осіб) по розгортанню вказаних відходів на земельній ділянці комунальної власності.

Також не є доказом спільності дій усіх відповідачів по самовільному зайняттю, засміченню та забрудненню земельної ділянки пояснення третьої особи ОСОБА_3 в частині встановлення особи, яка замовила перевезення небезпечного вантажу до м. Шепетівки, оскільки відповідно ст. 76 ЦПК України пояснення сторін та третіх осіб не є доказами, їх показання можуть бути доказами лише в разі їх допиту як свідків, за їх згодою.

Також, під час розгляду справи по суті позивачем не доведено, що шкода завдана самовільним зайняттям, використанням не за цільовим призначенням, засміченням та забрудненням земельної ділянки є неподільною та завдана взаємопов`язаними, сукупними діями (бездіяльністю) або діями (бездіяльністю) з єдністю наміру відповідачів.

Згідно долучених до матеріалів справи письмових документів шкода поділяється на шкоду, завдану забрудненням земельної ділянки, шкоду, завдану засміченням земельної ділянки, та шкоду, завдану самовільним зайняттям (використанням) земельної ділянки, тому шкода про стягнення якої у солідарному порядку заявлено позов, не може визнаватися неподільною.

Суд зауважує, що солідарний обов`язок відшкодувати шкоду може бути покладено лише на осіб, які спільно завдали неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями (бездіяльністю) або діями (бездіяльністю) з єдністю наміру. Вказана обставина є предметом доказування у даній справі.

Твердження сторони позивача про сукупність та взаємопов`язаність дій всіх відповідачів, що привело до завдання шкоди та є підставою для солідарного обов`язку по її відшкодуванню - є судженням, істинність якого має бути доведена відповідними доказами, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях сторони.

Стороною позивача не надано жодних належних та допустимих доказів, які були б достатніми для обґрунтованого висновку про те, що шкода, зумовлена забрудненням, засміченням та самовільним використанням земельної ділянки, спричинена взаємопов`язаними, сукупними діями всіх відповідачів, або діями всіх відповідачів з єдністю наміру.

Суд зауважує, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини. Докази мають бути достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності солідарного обов`язку відповідачів відшкодувати шкоду, спричинену самовільним зайняттям, використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням, її засміченням та забрудненням, а тому відповідна шкода підлягає стягненню з винних осіб, які її завдали, у доведеному розмірі.

Оскільки юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу сторін та предмета позовних вимог, позовні вимоги керівника Шепетівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органів, уповноважених державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах Державної екологічної інспекції у Хмельницькій області, Шепетівської міської ради Хмельницької області до Приватного акціонерного товариства «СКФ Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Утільвторпром», про стягнення збитків та зобов`язання вчинити дії, мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного провадження у справі в частині вимог до Приватного акціонерного товариства «СКФ Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Утільвторпром», підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до ч.6 ст.142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами 3-5 цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом 15 днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, ст. ст. 258-261, 352-354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог керівника Шепетівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органів, уповноважених державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах Державної екологічної інспекції у Хмельницькій області, Шепетівської міської ради Хмельницької області до Приватного акціонерного товариства «СКФ Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Утільвторпром», про стягнення збитків та зобов`язання вчинити дії, як таких, що не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити стороні позивача, що розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду, а також право на повернення судового збору відповідно до вимог ч.6 ст.142 ЦПК та п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення, а особами, що не були присутні в судовому засіданні у той же строк з дня вручення її копії.

Суддя: Неоніла БЕРЕЗЮК