Дата документу 22.02.2023 Справа № 333/7864/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/7864/21 Головуючий у 1 інстанції: Наумова І. Й.
Провадження № 22-ц/807/523/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вартанова Олеся Степанівна, про визнання недійсним правочину,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вартанова Олеся Степанівна, про визнання недійсним правочину.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що рішенням Комунарського район-

ного суду м. Запоріжжя від 08.11.2013р. (справа №333/4607/13-ц, пр.№2/333/2353/13), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18.12.2013р., частково задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів, а саме: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 229 (двісті двадцять дев`ять) гривень 40 копійок. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено. На виконання вказаного рішення Комунарським районним судом м. Запоріжжя виданий виконавчий лист від 15.01.2014р., який на теперішній час перебуває на виконанні у Комунарському ВДВС у м. Запоріжжі.

Позивачка зазначає, що 14.01.2019р. під час розгляду Комунарським районним судом м. Запоріжжя справи № 333/7716/17 (провадження № 2/333/76/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватні нотаріуси Вартанова О.С., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя, вона дізналась про те, що відповідачі

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 03.12.2013р. уклали договір "Про розподіл майна подружжя",

посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартано-

вою О.С., яким розподілили спільне сумісне майно, набуте у зареєстрованому шлюбі, наступним чином:

А) дружині ОСОБА_3 в особисту приватну власність перейшли:

*квартира АДРЕСА_1 , придбана на ім`я ОСОБА_3 за згодою чоловіка ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 11.01.2010р., посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець JI.C.;

*квартира АДРЕСА_2 , придбана на ім`я ОСОБА_3 за згодою чоловіка ОСОБА_2 , за договором купівлі-продажу від 05.07.2010р., посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.;

*квартира АДРЕСА_3 , придбана на ім`я ОСОБА_3 за згодою чоловіка ОСОБА_2 , за договором купівлі-продажу від 15.11.2013р., посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І.

Б) у власність чоловіка ОСОБА_2 перейшло рухоме майно (побутові речі): холодильник "Samsung", 2012 року випуску, телевізор "SONY", 2012 року випуску, пральна машина "BOSCH", 2011 року випуску, стереосистема "Philips", 2013 року випуску, домашній кінотеатр "Panasonic", 2013 року випуску, ювелірні вироби, меблевий гарнітур виробництва Італії.

На переконання позивачки, договір "Про розподіл майна подружжя" від 03.12.2013 р. має ознаки "фраудаторного" правочину. Так, укладаючи цей договір, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (укладення договору щодо розподілу майна подружжя) використовувався учасниками договору для недопущення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 .

На підставі вищевказаного, позивачка просила суд договір "Про розподіл майна подружжя", укладений 03.12.2013р. між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою Олесею Степанівною, визнати недійсним.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції про відмову в позові з підстав спливу строку позовної давності скасувати, та винести постанову, якою у задоволенні позову відмовити з огляду на вибір позивачкою ОСОБА_1 неефективного способу захисту права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що до обставин, які суд вважав встановленими, ним було помилково застосовано норми матеріального права, закріплені в ст.ст. 3, 13, 202-203, 215, 234, 256, 257, 267, ч. 3 ст. 372, 627-629 ЦК України, ст.ст. 64, 69 СК України. Між тим, належні норми матеріального права судом, навпаки, застосовані не були, а саме: ст. 182, 210, ч. 5 ст. 212, п. 2 ч. 2ст. 331, ч. 4 ст. 334, 638 ЦК України, ст. 2-4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також у скарзі зазначається, що одночасно із неправильним застосуванням норм ма-

теріального права суд невмотивовано залишив поза увагою висловлену 09.11.2022р. представником позивача у дебатах по справі позицію, згідно з якою договір «Про розподіл майна подружжя» від 03.12.2013р., хоча і має всі необхідні ознаки фраудаторного правочину, але не пройшов державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в реєстрі, тому є неукладеним, а визнання недійсним неукладеного договору законом не передбачено та є неефективним способом захисту. Також до такого договору не можна застосовувати положення ЦК про позовну давність. Неукладеність оспорюваного договору позивач базує на тому, що правовий статус майна не змінився, так як реєстрація нерухомого майна на підставі договору про розподіл майна за ОСОБА_3 не була здійснена, а право власності за нею залишилось зареєстрованим на підставі договорів купівлі-продажу. Вважає, що в такому разі все майно залишилось спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Тому сторона позивача вважає, що інтереси позивача «неукладеним» договором не порушені, а позовна давність не розпочалась.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначається, що позиція позивача є непослідовною, оскільки вона вважала договір фраудаторним правочином, а коли судом було визнано його таким, але в позові відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності, вона почала стверджувати про неукладеність договору, через що його не можна визнавати недійсним. Відповідач ОСОБА_3 вважає, що такі ствердження апелянта є хибними, оскільки договір про поділ майна подружжя містить усі істотні умови та фактично виконаний, а тому його не можна вважати неукладеним. Вказує, що чинне на той час законодавство не покладало обов`язку на набувача здійснювати реєстрацію договору щодо нерухомості, а такий обов`язок покладався на нотаріуса у разі необхідності такої реєстрації згідно з чинним законодавством. З огляду на вказане, просить відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Уткіна О.Є., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Железняка В.К., який заперечував проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, позивач управі звернутись до суду з позовом про визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 Цивільного Кодексу) та недопустимості зловживання правом ( ст.. 13 ЦК України). Зокрема, у такому разі може бути доцільно посилатись на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути підстава, передбачена ст.. 234 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2013р. по справі № 333/4607/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів, були частково задоволені вимоги ОСОБА_1 та присуджено стягнення на її користь з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 20000,00 грн. В задоволенні вимог відносно ОСОБА_3 відмовлено.

В листопаді ОСОБА_2 оскаржив вищевказане рішення, подавши апеляційну скаргу до Апеляційного суду Запорізької області, що підтверджується копією ухвали Апеляційного суду Запорізької області, яка наявна в матеріалах справи № 333/7716/17.

03.12.2013р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про розподіл майна подружжя, відповідно до якого, вони вирішили поділити майно, набуте ними під час перебування у зареєстрованому шлюбу, наступним чином:

-у власність гр. ОСОБА_2 переходить холодильник

"SAMSUNG", 2012 року випуску; телевізор "SONY", 2012 року випуску; пральна машина

"BOSCH", 2011 року випуску; стереосистема "PHILIPS", 2013 року випуску; домашній кінотеатр "PANASONIC", 2013 року випуску; ювелірні вироби; меблевий гарнітур виробництва Італії;

- у власність гр. ОСОБА_3 переходить:

*квартира житловою площею 26,1 кв. м, загальною площею 42,49 кв. м, яка зна-ходиться за адресою: АДРЕСА_4 , та належить гр. ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Масловець Л.C. 11.01.2010р. за р.№ 94. Право власності зареєстровано ОП ЗМБТІ 05.07.2010р. в книзі: 189, номер запису: 34686, реєстраційний номер 20711044, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 05.07.2010р. за № 26612153;

*квартира житловою площею 29,0 кв. м, загальною площею 43,52 кв. м, яка зна-ходиться за адресою: АДРЕСА_5 , та належить гр. ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Туріченко О.М. 18.05.2010р. за р.№ 661. Право власності зареєстровано ОП «ЗМБТІ» 05.07.2010р. в книзі: 190, номер запису: 35006, реєстраційний номер 8547962, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 05.07.2010р. за № 26610507;

*квартира житловою площею 27,8 кв. м, загальною площею 50,36 кв. м, яка знахо-диться за адресою: АДРЕСА_6 , яка належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вовк І.І. 15.11.2013р. за р.№ 13148. Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено приватним нотаріусом Вовк І.І. 15.11.2013р., номер запису про право власності: 3394754, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, шо підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.11.2013.

Даний договір в день його укладання був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 6209. В п.8 цього договору зазначено, що він набуває законної сили з моменту його нотаріального посвідчення.

18.12.2013р. ухвалою Апеляційного суду Запорізького області (копія ухвали суду додана до даного позову) апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, вищевказане рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2013р. по справі №333/4607/13-ц залишене без змін. Тобто ОСОБА_2 є боржником, а позивач ОСОБА_1 є стягувачем за борговими зобов`язаннями у розмірі 20 000 грн.

04.01.2014р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії серії НОМЕР_3 .

15.01.2014р. на підставі вищевказаного рішення суду, яке набуло законної сили 18.12.2013р., стягувачу ОСОБА_1 виданий виконавчий лист № 333/4607/13-ц (його копія додана позивачкою до даного позову), який неодноразово пред`являвся стягувачем до виконання, оскільки повертався стягувачу: в зв`язку з неможливістю встановити місце мешкання боржника, відсутністю у боржника ОСОБА_2 майна, на яке може бути накладено стягнення, що підтверджується копіями постанов державних виконавців про відкриття виконавчих проваджень та повернення виконавчого документу стягувачу, які містяться в матеріалах справи № 333/7716/17. З витягу з АСВП, наданого позивачкою до позову, вбачається, що 02.11.2020р. знов відкрито виконавче провадження № , в якому стягувачем є ОСОБА_1 , а боржником ОСОБА_2 , категорія стягнення: стягнення коштів.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 23.01.2019р. вбачається, що ОСОБА_3 продовжує бути власником вищевказаних квартир, які відповідно до спірного договору вона набула в особисту власність, на підставах, що існували до укладення спірного договору від 03.12.2013р. Відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на зазначені квартири на підставі вищевказа-

ного спірного договору в матеріалах справи відсутні.

27.12.2017р. ОСОБА_1 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності відповідачів на вищевказані квартири, право власності на які було зареєстроване на ОСОБА_3 (справа № 333/7716/17). Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2018р. відкрите провадження у справі, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті справи, призначене підготовче засідання на 03.04.2018р. За клопотанням відповідачів підготовче засідання 03.04.2018р. було відкладене на 15.05.2018р.

13.04.2018р. у вказаній справі № 333/7716/17 відповідач ОСОБА_3 подає до суду відзив на вищевказаний позов ОСОБА_1 , в якому повідомляє про наявність спірного договору від 03.12.2018р. та долучає його копію до відзиву. До відзиву надані квитанції про направлення його учасникам, в тому числі, позивачу ОСОБА_1 , 13.04.2018р. На останньому аркуші даного відзиву міститься розписка, що представник позивачки ОСОБА_8 отримав копію відзиву 20.11.2018р.

14.06.2018р. позивачка ОСОБА_1 подає до суду уточнену позовну заяву, в якій посилається на спірний договір та зазначає, що відповідачі, уклавши його, намагаються уникнути виконання боржником ОСОБА_2 вищевказаного судового рішення про стягнення грошових коштів.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2019р. провадження у справі № 333/7716/17 закрито в зв`язку з відсутністю предмету спору.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що позивачка ОСОБА_1 станом на 14.06.2018р. була обізнана про існування спірного договору та про його зміст.

Встановивши вказані обставини, суд визнав, що спірний договір має ознаки фраудаторного договору і може бути визнаний недійсним, але відмовив в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі адвокат Уткін О.Є. як представник позивача ОСОБА_1 вказує, що судом безпідставно застосовані норми матеріального права до спірних правовідносин, а саме, ст.ст. 3, 13, 202-203, 215, 234, 256, 257, 267, ч. 3 ст. 372, 627-629 ЦК України, ст.ст. 64, 69 СК України. Між тим, належні норми матеріального права судом, навпаки, застосовані не були, а саме: ст. 182, 210, ч. 5 ст. 212, п. 2 ч. 2ст. 331, ч. 4 ст. 334, 638 ЦК України, ст. 2-4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також у скарзі зазначається, що одночасно із неправильним застосуванням норм ма-

теріального права суд невмотивовано залишив поза увагою висловлену 09.11.2022р. представником позивача у дебатах по справі позицію, згідно з якою договір «Про розподіл майна подружжя» від 03.12.2013р., хоча і має всі необхідні ознаки фраудаторного правочину, але не пройшов державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в реєстрі, тому є неукладеним, а визнання недійсним неукладеного договору законом не передбачено та є неефективним способом захисту. Також до такого договору не можна застосовувати положення ЦК про позовну давність. Неукладеність оспорюваного договору позивач базує на тому, що правовий статус майна не змінився, так як реєстрація нерухомого майна на підставі договору про розподіл майна за ОСОБА_3 не була здійснена, а право власності за нею залишилось зареєстрованим на підставі договорів купівлі-продажу. Вважає, що в такому разі все майно залишилось спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Тому сторона позивача вважає, що інтереси позивача «неукладеним» договором не порушені, а позовна давність

не розпочалась.

Колегія наголошує на тому, що відповідно до положень стаття 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності з частиною 3 статті 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з пунктом 6 ч. 2 статті 43 ЦПК України, учасники справи мають виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Статтею 12 унормовано таку засаду судочинства як змагальність сторін, згідно з якою учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом ( ч. 2); кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч. 3); кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій ( ч. 4).

З аналізу вказаних норм процесуального права випливає, що суд може розглядати лише письмово заявлені або своєчасно змінені вимоги позивача, з направленням відповідної позовної заяви та заяви про змінені вимоги відповідачу. У іншому випадку відбудуться порушення вище наведених норм процесуального права судом, який здійснює розгляд справи лише в межах належним чином заявлених вимог позивача, а також будуть порушені права відповідача, який від усно заявлених у дебатах інших вимог не захищався.

При цьому, у сторони позивача мались інші процесуальні права, зокрема, право відмовитись від позову на будь-якій стадії судового розгляду, якщо заявлені вимоги він вже не підтримує, а для їх зміни вже не мається процесуальної можливості. Зокрема, якщо позивач вважав, що ним обрано неефективний спосіб захисту, який його вже не влаштовує.

Отже, з урахуванням вказаних норм процесуального права та того, що адвокат Уткін О.Є. заявив лише в дебатах про неукладеність договору, оспорюваного в позовній заяві як фраудаторного, змінивши при цьому ще й правове обґрунтування позову, суд правомірно виніс рішення за позовними вимогами позивача, які викладені у позовній заяві та з`ясовувались під час розгляду справи, від яких захищались відповідачі, надаючи відповідні заперечення та докази.

Що стосується доводів скарги про те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, колегія визнає їх необгрунтованими.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що саме статтями 13, 203, 234 ЦК України

вона обґрунтовувала свій позов про визнання недійсним договору «Про розподіл майна

подружжя», укладений між відповідачами 03.12.2013р., оскільки цей договір був спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 , яке до укладення цього договору мало статус спільного сумісного майна подружжя Гро-зовських.

Саме такий позов та за цими підставами розглядав суд та визнав його обгрунтова-ним, зазначаючи, що оспорюваний договір має ознаки фраудаторного договору з огляду на наступне: відповідачі як сторони договору на момент його укладення були обізнаними про рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 20000 грн.; уклали цей договір у період апеляційного оскарження рішення про стягнення коштів; договором все нерухоме майно було виділено ОСОБА_3 , яка не є боржником перед ОСОБА_1 , а чоловіку ОСОБА_2 (боржнику) виділено лише рухомі речі, вартість яких є значно нижчою, ніж три квартирі, що перейшли у власність ОСОБА_3 ; з дати укладення цього договору і до часу прийняття судом рішення у цій справі ОСОБА_3 не зареєструвала зміну підстав права власності на належне їй нерухоме майно на підставі спірного договору.

Колегія повністю погоджується з вказаними висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, які повно та всебічно досліджені судом.

Так, чіткого нормативного визначення «фраудаторний правочин» немає, проте зазвичай під ним розуміють правочин, який вчинений боржником на шкоду кредитору. Це стосується справ, коли боржник хоче вчинити правочин, спрямований на зменшення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів.

Правовим наслідком вчинення такого правочину, за умови, що це було доведено, є його недійсність.

Варто зазначити, що правочин, який вчиняється на шкоду кредиторам, може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Визначення «фраудаторного правочину» викладене у постановах Верховним Судом від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, у яких зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

У іншій постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 Верховний Суд зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклу-ватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Також, Велика Палата Верховного Суду вказала, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України.

При цьому, у своїй постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок про те, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості;

?відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати);

?майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо);

?майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи);

?після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недій-сності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Аналогічний висновок також наведений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.

Колегія з урахуванням вказаних правових позицій Верховного Суду зазначає, що з огляду на обставини укладення оспорюваного договору та його зміст; подальший хід примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 коштів, його невиконання і по теперішній час в зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, через що виконавчий лист неодноразово повертався стягувачу, слід дійти висновку, що дії відповідачів, які уклали цей договір одразу після судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, за яким боржник ОСОБА_2 фактично втратив право власності на частки у трьох квартирах, внаслідок чого перестав бути платоспроможним по погашенню присудженого боргу, не здійснення ОСОБА_3 реєстрації подальших змін щодо підстав набуття права одноосібної приватної власності на квартири, є недобросовісними, оскільки оспорюваний договір був укладений з метою унеможливлення звернення стягнення на належне ОСОБА_2 майно у спільному майні подружжя та такими, що мали мету укладення фіктивної угоди.

Апелянт цих висновків суду не спростовує, а лише вказує, що договір є «неукладеним» саме через нездійснення реєстрації ОСОБА_3 права власності на підставі договору «Про поділ майна подружжя» від 03.12.2018р.

Колегія з цього приводу зазначає, що у випадку, якщо предметом поділу є нерухоме майно, набуте подружжям за час шлюбу у спільну сумісну власність, і право особистої приватної власності за результатом укладання такого договору переходить до одного з подружжя (колишнього подружжя), то такий договір може бути документом, що підтве- рджує право власності одного з подружжя (колишнього з подружжя) на такий об`єкт.

Після укладання договору про поділ майна подружжя (колишнього подружжя), відповідні відомості повинні бути внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Якщо предметом такого договору поділу майна є нерухоме майно, титульним влас-ником якого є один з подружжя, і майно в результаті поділу залишається за ним, то документом про право власності залишається попередній документ, що посвідчує право власності на майно, а договір про поділ буде невід`ємною частиною цього докуме- нта. При цьому відомості про зміну правовстановлювального документу повинні бути внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки з укладанням такого договору змінюється правовий режим такого нерухомого майна.

Але колегія зазначає, що саме цей факт суд першої інстанції і визнав одним із критеріїв, який у сукупності із іншими вище наведеними обставинами й визначив оспорюваний договір фраудаторним правочином, а отже недійсним.

При цьому, переважними ознаками фраудаторного правочину є те, що сторони вчиняють його для виду (фіктивність), лише з однією протизаконною метою - приховати майно боржника. Тож, і невнесення ОСОБА_3 відомостей про зміну правових підстав щодо набуття згідно з цим договором права одноосібної приватної власності на квартиру наразі і свідчить додатково про його фіктивність.

Таким чином, дійшовши вірного висновку про те, що оспороюваний позивачем договір є фраудаторним правочином, суд мав вирішити заяву відповідача ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності щодо вимог про визнання його недійсним.

Суд, встановивши, що із відзиву позивача у іншій цивільній справі вбачається, що їй було відомо про цей договір в червні 2018р., а позов про визнання його недійсним подано у листопаді 2021р., визнав пропущеним строк позовної давності та відмовив в позові з цих підстав, оскільки позивач не просила його поновити через пропуск з будь-яких поважних причин.

Апелянт не оскаржує правильність висновків суду в цій частині та вірність обчислення строку позовної давності, лише вказуючи на те, що до неукладеного договору

не можуть застосоуватись правила позовної давності.

Між тим, колегія не погоджується з доводами апелянта, що у разі нездійснення запи-

су у Державному реєстрі прав власності про оспорюваний договір, останній є неукладеним, оскільки він містить всі істотні умови, підписаний сторонами, посвідчений нотаріально. Тож не може вважатись неукладеним.

Відтак, колегія визнає необґрунтованою апеляційну скаргу позивача, зокрема, що у позові їй слід було відмовити через неефективність обраного нею способу захисту, який, навпаки, з огляду на встановлені обставини є ефективним, але задоволенню позову перешкодили обставини пропущення строку позовної давності.

За викладених обставин, підстав для скасування оскаржуваного рішення з підстав, викладених в апеляційний скарзі, колегія не вбачає, тому відповідно до вимог статті 375 ЦПК України скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2022 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 березня 2023 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.