Постанова

Іменем України

14 березня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/5702/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва

від 18 січня 2023 року про відмову в забезпеченні позову

у цивільній справі №756/572/23 Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості по аліментам

У С Т А Н О В И В:

17 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому посилаючись на не виконання умов Договору про визначення розміру аліментів та порядку їх виплати від 05.08.2021, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 718 517,00 грн аліментів за договором, інфляційних втрат у розмірі 74 362,93 грн та пеню у розмірі 2 992,06 грн.

Разом з позовною заявою подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 , а саме: земельну ділянку, загальною площею 0,0932 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Малютянка; на частку в ТОВ "СЕО СТУДІО", вартістю 1 000,00 грн, що становить 100% статутного капіталу товариства; на частку в ТОВ "ДІДЖИТАЛ ФОРС", вартістю 1 500,00 грн, що становить 100% статутного капіталу товариства та на частку ПП "СЕОСТУДІО", вартістю 100,00 грн, що становить 100% статутного капіталу підприємства.

Як на підставу вжиття заходів забезпечення позову посилалася на те, що відповідач тривалий час не виконує свої зобов`язання з оплати аліментів, розмір яких визначено договором, на утримання дітей, у зв`язку з чим утворилася значна заборгованість. Жодної пропозиції щодо погашення боргу від відповідача не надходило.

Вказувала, що у власності відповідач має земельну ділянку (кадастровий номер: :03:002:0059), а також володіє корпоративними правами у ТОВ "СЕО СТУДІО", ТОВ "ДІДЖИТАЛ ФОРС" та ПП "СЕОСТУДІО".

Також вказувала, що їй стало відомо про те, що на даний час відповідач вживає реальних заходів для відчуження майна, щоб не допустити примусового стягнення з нього заборгованості по аліментам, що є наслідком унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову. На думку позивачки, у разі відчуження відповідачем земельної ділянки та корпоративних прав, виникає небезпека заподіяння шкоди її правам та інтересам дітей, до ухвалення судового рішення у справі, і для відновлення таких прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Зауважила, що ціна позову становить 795 872,53 грн, тоді як загальна вартість належного відповідачу майна становить 380 000,00 грн, тобто види забезпечення позову є співмірними із позовними вимогами.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду позивачка, діючи через свого представника ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що обставини на які посилається позивач не підтверджені належними доказами, оскільки недостатньо дослідив обставини справи, здійснив неправильну оцінку аргументів позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову та не врахував правових висновків Великої Плати Верховного Суду, згідно яких умовою для вжиття заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Суд залишив поза увагою ту обставину, що даний спір ініційований з метою захисту інтересів неповнолітніх дітей і що предметом спору є стягнення заборгованості по аліментам.

Судом також не взято до уваги аргументи позивача, що батько дітей не виконує взяті на себе зобов`язання щодо сплати аліментів, згідно укладеного договору, як і не врахував того, що діти потребують гідного матеріального забезпечення.

Суд не дослідив і не проаналізував розмір суми позовних вимог, вартість майна, що є предметом заяви про забезпечення позову.

Також, як на підставу скасування ухвали суду посилалася на те, що суд першої інстанції формально підійшов до питання про забезпечення позову у такій специфічній категорії справ, як стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, що є неприпустимим та свідчить про недостатнє дослідження обставин справи.

За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 18.01.2023 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

відповідач, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову в обраний позивачем спосіб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб..

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Також заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (постанова Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №911/949/20).

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є стягнення заборгованості по аліментам.

В заяві про вжиття заходів забезпечення позову, позивачка зазначила, що ОСОБА_2 на праві власності належить певне майно, а саме: земельна ділянка, загальною площею 0,0932 га, вартістю близько 380 000,00 грн, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Малютянка; частка в ТОВ "СЕО СТУДІО", вартістю 1 000,00 грн, що становить 100% статутного капіталу товариства; частка в ТОВ "ДІДЖИТАЛ ФОРС", вартістю 1 500,00 грн, що становить 100% статутного капіталу товариства та частка ПП "СЕОСТУДІО", вартістю 100,00 грн, що становить 100% статутного капіталу підприємства.

Посилалася на те, що на даний час відповідач вживає реальних заходів для відчуження вищевказаного майна з метою не допустити до примусового виконання судове рішення у даній справі. Тобто, на думку позивачки, у разі не вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу майно, існує реальна загроза не виконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Таким чином, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивачка просила накласти арешт на нерухоме майно та частку у статутному капіталі. Тобто на майно, яке не є предметом спору.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не враховано постанови Верховного Суду, в яких висловлено правову позицію про те, що достатньою правовою підставою для вжиття заходів забезпечення позову може бути лише обґрунтоване припущення, що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Крім цього, колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом майнового характеру, а саме про стягнення з ОСОБА_2 на підставі Договору від 05.08.2021 про визначення розміру аліментів та порядку їх виплати заборгованості по аліментам в сумі 718 517,00 грн, інфляційних втрат в сумі 74 362,93 грн та пені в сумі 2 992,06 грн.

Отже, предметом спору є стягнення грошових коштів.

Як вже вказувалося вище, в обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач вживає реальних заходів для відчуження, окрім іншого, земельної ділянки, щоб не допустити примусового стягнення з нього ж заборгованості по аліментам.

Порядок примусового виконання судового рішення законодавцем визначено в Законі України "Про виконавче провадження".

Зокрема, за приписами частини 1 та частини 2 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч. 5 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження").

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що в першу чергу, у разі задоволення позову та його подальшого виконання в примусовому порядку, рішення суду виконується за рахунок грошових коштів боржника, в тому числі в іноземній валюті, що знаходяться особисто в боржника або в банках чи інших фінансових установах.

З наведеного слідує, що забезпечення позову в майновому спорі про стягнення коштів шляхом накладення арешту на нерухоме майно є передчасним, оскільки у разі примусового виконання рішення суду в першу чергу таке рішення буде виконуватися за рахунок грошових коштів боржника.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 не доводила обставин відсутності у ОСОБА_2 грошових коштів, за рахунок яких може бути виконано рішення суду у разі задоволення позову та відповідно не долучала доказів на підтвердження таких обставин.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявником не доведено наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову в обраний спосіб.

Ухвала суду є обґрунтованою та мотивованою, судом в мотивувальній частині ухвали зазначено норми права, якими врегульовано підстави та порядок вжиття заходів забезпечення позову; наведено мотиви про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Відтак, є неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом положень закону, яким врегульовано питання щодо забезпечення позову.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову (постанова Верховного Суду у справі №522/3471/20). Тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що спір у даній справі стосується захисту неповнолітніх дітей, оскільки при вирішенні процесуального питання про забезпечення позову дані обставини не досліджуються.

З цих же підстав, не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги, щодо не врахування судом обставин не виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань з оплати аліментів та необхідності гідного матеріального забезпечення дітей, оскільки такі обставини повинні досліджуватися судом при вирішенні спору по суті.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд формально підійшов до вирішення питання про забезпечення позову в такій специфічній категорії справ, як стягнення аліментів на утримання дітей, що на думку позивачки свідчить про недостатнє дослідження обставин справи, колегія суддів вважає недоречними, оскільки законодавцем визначено загальний порядок та підстави для вжиття заходів забезпечення позову для всіх категорій справ в цивільному судочинстві. Так, в Розділі І Глави 10 "Забезпечення позову" ЦПК України не визначено спеціального чи особливого порядку для вжиття заходів забезпечення позову у спорах щодо стягнення аліментів.

Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 березня 2023 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець