Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представників позивача ОСОБА_1

представника 3-ої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Міністерство юстиції України про визнання договору дарування таким, що укладений протиправно та протизаконно,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Козоріз Л.М., ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , третя особа Міністерство юстиції України про визнання договору дарування таким, що укладений протиправно та протизаконно посилаючись на те, що він є спадкоємцем померлого ОСОБА_7 , якій був співвласником квартири АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_6 . З 1996 року в квартирі проживав його батько одноосібно, а ОСОБА_6 проживала в іншому місті у смт. Ворзель. Після смерті батька він мав з ОСОБА_6 домовленість про користування, а в подальшому отримання ним усієї квартири, на яку вона не претендує з моральних засад та своїх особистих переконань. В середині 2017 року йому стало відомо, що у вересні 2016 року ОСОБА_6 подарувала свою частку квартири ОСОБА_5 , які не є її родичем та знайомим, а є знайомим адвоката Кривко Ю.М. з Луганська, який неодноразово пропонував йому продати свою квартиру. Копію тексту договору дарування він отримав лише з матеріалами позовної заяви про вселення ОСОБА_5 . З тексту договору вбачається, що його оформлювала нотаріус Козоріз Л.М., без зазначення місця реєстрації ОСОБА_6 та її паспортних даних, що дає підстави вважати, що паспорта у особи, що називалась ОСОБА_6 немає. В договорі дарування зазначено, що місце проживання ОСОБА_6 є АДРЕСА_6, а нотаріус є нотаріусом Київського нотаріального округу. Договір укладався на території нотаріального округу Київської області, а саме смт. Ворзель вулиця Пролетарська, 104. Приватний нотаріус здійснив виїзд в інший нотаріальний округ та там вчинив нотаріальну даю, оскільки у дарувальника хворі ноги. Незважаючи на тяжкий стан здоров`я дарувальника ОСОБА_6 (паралізована, не рухається та не розмовляє) приватний нотаріус не витребувала довідку про її стан здоров`я та спроможність укладання правочинів. Крім того, під час розгляду справи доцільно врахувати вимоги ст. 223 ЦК України.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду відкрито провадження лише щодо відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та відмовлено у відкритті провадження в частині вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козоріз Л.М. та роз`яснено, що у випадку оскарженні дій приватного нотаріуса особа може звернутися до адміністративного суду. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2019 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_5 у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника померлої ОСОБА_6 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.08.2022 року поновлено провадження у даній справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.10.2022 року від Ірпінської міської державної нотаріальної контори витребувана спадкова справа відносно майна померлої ОСОБА_6 .

Протокольною ухвалою суду від 29.11.2022 року замінено відповідача ОСОБА_6 її правонаступником ОСОБА_4 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про залишення позову без розгляду.

Відповідачі на виконання вимог ЦПК України відзив щодо позову не надіслали.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить суд задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_5 та їх представник в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутності відповідачів.

Відповідач ОСОБА_4 про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник третьої в судовому засіданні висловив думку про вирішення питання згідно чинного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 19.09.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір дарування частини квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 безоплатно. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козоріз Л.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2708. З тексту договору вбачається, що у зв`язку з хворобою Дарувальника на прохання сторін договір посвідчено на дому за адресою АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_3 не є родичем ОСОБА_6 . Його померлий батько - ОСОБА_7 - був колишнім чоловіком ОСОБА_6 . На момент укладання спірного договору та на смерті ОСОБА_6 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_4 , що підтверджується копією спадкової справи.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Виходячи з системного аналізу ст. ст.15, 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

ППВС України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільних справах» пунктом 11 роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі статтями 2, 4, 19 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду порушення має бути реальним стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Таким чином, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тож, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 не є ані стороною оспорюваного договору, ані спадкоємцем ОСОБА_6 .

Наведені в позовній заяві доводи щодо порушень при посвідчені договору дарування частини квартири не може само по собі свідчити про порушення прав позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що виходячи з підстав звернення до суду у ОСОБА_3 відсутнє порушення цивільних прав чи обов`язків у зв`язку із укладенням договору дарування 1/2 частин кватири від 19.09.2016 року, тобто не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом.

Так, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено.

Окремо щодо ефективності обраного позивачем способу захисту суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного позивачами способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Сhuykina v. Ukraine, Заява 28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

Порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

У даному випадку, позивачем не доведено, яким чином визнання протиправним та протизаконним договору дарування частини квартири призведе до поновлення прав позивача, адже позивач не є стороною договору, не є спадкоємцем померлої ОСОБА_6 , яка за договором дарування є дарувальником частини квартири.

За викладених обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового за рахунок позивачів у сплаченому при зверненні до суду з даним позовом розмірі.

На підставі викладеного, керуючись, Конституцією України, Цивільним кодексом України, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Міністерство юстиції України про визнання договору дарування таким, що укладений протиправно та протизаконно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 21.02.2023 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_5 .

Третя особа: Міністерство юстиції України, ЄДРПОУ 0015622, м. Київ, вулиця Городецького, 13.

Суддя Н.О.Яровенко