Справа № 346/3843/22
Провадження № 2/346/238/23
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 р.м. Коломия Івано - Франківської області

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретарка судових засідань: Гапченко А.І., за участю: позивача - ОСОБА_1 , який також є представником позивача: ОСОБА_2 , представника позивача - ОСОБА_3 : ОСОБА_4 , представника третьої особи Міністерства оборони України: Мазура Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні зали судових засідань Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство оборони України та Коломийська міська рада Івано-Франківської області, про визнання відмови безпідставною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району, третя особа на стороні відповідача, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство оборони України, якою просили визнати безпідставною відмову Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району від 30.06.2022 року щодо передачі у власність позивачів квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформити позивачам приватизацію вказаного житлового приміщення.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 23 вересня 2022 року, суд відкрив провадження у справі, призначив її до розгляду за правилами загального позовного провадження, починаючи з підготовчого судового засідання, а також залучив до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Корницьку сільську раду Коломийського району Івано-Франківської області (а.с.37-39).

18 жовтня 2022 року, відповідач подав відзив на позов з документами та клопотання про відкладення судового засідання (а.с.53-56), а позивачі заяву про розгляд справи без їх присутності (а.с.57).

У судовому (підготовчому) засіданні, 18 жовтня 2022 року, без виходу до нарадчої кімнати, суд, серед іншого, постановив такі ухвали: відмовити у задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи; замінити третю особу (Корницьку сільську раду Коломийського району Івано-Франківської області) на її правонаступника (Коломийську міську раду Івано-Франківської області), за клопотанням її представника (а.с.59,60-62). А ухвалою суду, постановленою у нарадчій кімнаті, суд закрив підготовче провадження у справі і призначив її судовий розгляд на 15 листопада 2022 року, в якому було оголошено перерву до 07 грудня 2022 року, для виконання учасниками справи свого процесуального обов`язку щодо направлення всім учасникам справи їх заяв по суті спору. При цьому суд визнав неявку відповідача такою, що має місце без поважних причин (а.с.63-64).

27 жовтня 2022 року, позивачі подали відповідь на відзив, з документами (а.с.74-79). 01 листопада 2022 року, третя особа (Міноборони України) подала пояснення, з документами та заяву про закриття провадження у справі (а.с.82-93). 09 листопада 2022 року, представник позивача (Гейтот В.М.) подав відповідь на відзив з документами (а.с.94-100), а відповідач клопотання про відкладення судового засідання (а.с.101-104,124-128). 10 листопада 2022 року представник третьої особи (Міноборони України) подав клопотання (а.с.105-106) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, а представник позивача (Гейтот В.М.) заяву про необхідність відмови суду у задоволенні клопотання відповідача про відкладення судового засідання (а.с.107-108).

15 листопада 2022 року, розглядаючи справу, суд задовольнив клопотання представника третьої особи (Міноборони України) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, але разом з цим, потім, оголосив у судовому засіданні перерву для виконання учасниками справи їх обов`язку надіслання або вручення документів, які вони подають, всім учасникам у справі (а.с.109-114). І свої обов`язки учасники справи виконали (а.с.118-121,134-135). 29 листопада 2022 року, представник третьої особи (Коломийська міська рада) подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.132-133). А 30 листопада 2022 року до суду надійшла заява представника третьої особи (Міноборони України) про застосування строків давності (а.с.136-140).

З підстав вказаних в ухвалі від 01 грудня 2022 року (а.с.143-144), суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача 30 листопада 2022 року про надання йому дозволу взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення іншого суду (а.с.141-142), і ця ухвала була отримана відповідачем 01 грудня 2022 року електронною поштою, з якою він і направив своє клопотання (а.с.161), а 20 грудня 2022 року - звичайною поштою (а.с.175).

15 грудня 2022 року, відповідач знову подав клопотання про надання йому дозволу узяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення іншого суду (а.с.164-165), але оскільки воно подане для вирішення питання, яке вже було вирішено судом за відсутності інших підстав та нових обставин, на підставі п.1ч.2ст.44 ЦПК України, суд ухвалою від 27 грудня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, визнав таку процесуальну дію зловживанням правом та залишив клопотання без розгляду (а.с.177).

А з підстав, вказаних в ухвалах від 27 грудня 2022 року (а.с.178-186), суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі (а.с.145-146,158-162) та у задоволенні клопотань відповідача і представника третьої особи (Міноборони України) про закриття провадження у справі (а.с.90-93,166-170).

Про дату, час і місце розгляду справи по суті 01 березня 2023 року, о 09 годині 30 хвилин, всі учасники справи були повідомлені належним чином (а.с.188,190-192,210,213-215), але всі вони не з`явились. Позивачі та їх представники, а також третя особа (Коломийська міська рада), як і раніше, просили розглянути справу без їх участі (а.с.57,131-133,216). Відповідач, не з`явився у судове засідання, і вдруге причини своєї неявки суду не повідомив (а.с.187-221). Представник третьої особи (Міноборони України) подав заяву про відкладення судового засідання, посилаючись на те, що в цей же день, об 11 годині, він вже має інше призначене судове засідання (а.с.213-215). Через, що на підставі частини 1 та пункту 3 частини 2 статті 223 та статті 11 ЦПК України, без виходу до нарадчої кімнати, суд постановив ухвалу про проведення розгляду справи без участі всіх учасників справи. Позаяк, позивачі та їх представники і третя особа (Коломийська міська рада) просили розглядати справу без їх участі, відповідач не з`явився у судове засідання і не повідомив причини своєї неявки вдруге, а причини неявки повідомлені третьою особою суд не вважає поважними, оскільки він мав право взяти участь у справі в режимі відеоконференції на 09 годину, а заявив про взяття участі в іншій справі на 11 годину, при цьому навіть не надав будь-яких доказів обов`язковості його участі в іншій справі.

Стислий виклад позицій учасників справи.

Аргументи позивачів та їх представників. На підставі рішення третьої особи, позивачам було надано звичайний ордер на вселення у жиле приміщення (квартира АДРЕСА_1 ), яке не було службовим, і не визнавалось таким після їх вселення ніколи. І після реєстрації місця проживання (24.12.2003), а також проживши в цій квартирі по 01 березня 2019 року, позивачі звернулись із заявою до відповідача про надання дозволу на приватизацію цієї квартири, який йому у цьому відмовив із посиланням на те, що квартира є службовою. Проте, рішенням суду від 26 лютого 2020 року, правомірність якого було підтверджено постановою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року, за позивачем ОСОБА_1 було визнано право на приватизацію вказаної квартири. Але коли позивачі 23 червня 2022 року звернулись до відповідача із заявою встановленої форми та доданими до неї документами щодо приватизації цієї квартири, відповідач безпідставно відмовив у цьому рішенням, оформленим протоколом від 30 червня 2022 року, тому що вважав, що квартира є службовою. Внаслідок чого, відповідач порушив право позивачів на приватизацію, яке суду слід захистити шляхом визнання відмови безпідставною (хоча по суті він вважав її незаконною, оскільки вона протирічить частині 2 статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та статті 58 і 122 Житлового кодексу України) та зобов`язати відповідача відповідно до вказаного закону оформити позивачам приватизацію житлового приміщення у вказаній квартирі.

Аргументи відповідача. Вважав, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Наказом командира тієї військової частини, в якій ОСОБА_1 проходив службу, на 4-х членів сім`ї йому було виділено спірну квартиру, саме як службове житло, до надходження його черговості на одержання житла для нього і членів його сім`ї, для постійного проживання, і до Корницької сільської ради були подані відповідні списки. Рішенням виконавчого комітету цієї ради від 23 грудня 2003 року, згідно списку розподілу службової жилої площі по військовій частині, позивачам було надано спірну квартиру і вирішено видати ордер. Позивач продовжує перебувати на обліку у списках загальної черги гарнізону. Отже квартира є службова, а у встановленому порядку, з числа службового житла вона не виводилась, і як наслідок, позивачі не мають права на її приватизацію. Через, що позивачам і було відмовлено у приватизації, на підставі частині 2 статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Разом з цим, відповідач звертав увагу суду на не належно обраний позивачами спосіб захисту їх порушеного права. І окремо, вказував на те, що ОСОБА_1 вже скористався правом на приватизацію.

Аргументи третьої особи (Міноборони України). Заперечення проти позову були аналогічними до доводів відповідача. Але також просило застосувати строк позовної давності посилаючись на те, що він сплив, оскільки правовідносини виникли 23 грудня 2003 року, а позивачі звернулись із позовом тільки 21 вересня 2022 року.

Аргументи третьої особи (Коломийська міська рада). Просила винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

Оцінка суду щодо фактів.

22 вересня 2003 року, наказом №171 командира військової частини НОМЕР_1 , було прийнято рішення про виділення службового житла для забезпечення військовослужбовців і членів їх сімей до надходження їх черговості на одержання житла для постійного проживання. Серед яких був і ОСОБА_1 , зі складом сім`ї чотири особи, на якого виділено квартиру АДРЕСА_1 (а.с.72 - копія наказу командира).

А на підставі рішення виконавчого комітету Корницької сільської ради "Про видачу ордерів на заселення житлової площі" від 23.12.2003 року №40 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) було видано ордер №009, серії ВЧ-10 від 23.12.2003 року, на жиле приміщення у вигляді вказаної вище квартири (а.с.217-221 - копія рішення Коломийського міськрайонного суду, що набрало законної сили, а.с.15-21 - копія постанови Верховного Суду, яке також набрало законної сили, а.с.10 - копія ордеру на жиле приміщення).

Жоден з учасників справи не забезпечив суд оригіналом чи копією вказаного рішення виконавчого комітету, але з огляду на зміст встановлених зазначеними рішеннями судів обставин, суд виходить із того, що цим рішенням виконавчий комітет ради рішення про включення зазначеної вище квартири до числа службових не приймав. А відповідач, який вказував на те, що зазначена квартира має статус службової, або інші учасники справи, рішення виконавчого комітету про включення квартири АДРЕСА_1 , до числа службової, суду у цій справі, не надали (а.с.1-221).

Також, зміст ордеру №009, серії ВЧ-10 від 23.12.2003 року, який надано суду у цій справі, прямо вказує на те, що він не є спеціальним, тобто він не є таким, що було видано позивачам для вселення у квартиру, саме як на службове житло, незважаючи на те, що в ньому є посилання на рішення виконавчого комітету (а.с.10 - копія ордеру).

Тому також, як і інші суди, суд у цій справі теж констатує, що на момент надання зазначеної квартири позивачам для проживання, вона не мала статусу службової квартири, позаяк рішення про її включення до числа службових виконавчим комітетом не приймалось. І це не може спростовуватись аргументами відповідача та третьої особи (Міністерство оборони України) про те, що питання про надання житла позивачам вирішувалось на підставі наказу командира військової частини про надання житла саме, як службового, й навіть якщо для того дійсно були і правові, і фактичні підстави. Позаяк, в силу положень частини 1 статті 118 Житлового кодексу (в редакції чинній на момент прийняття рішення виконавчим комітетом), жиле приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду включалось до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради, а такого рішення не має.

На підставі вказаного вище ордеру, 24 грудня 2003 року всі позивачі вселились у зазначену вище квартиру та зареєстрували в ній своє місце проживання (а.с.217-221 - копія рішення Коломийського міськрайонного суду, що набрало законної сили; а.с.31-33 - копії паспортів позивачів).

Також суд враховує, що листом від 24 червня 2019 року, Корницька сільська рада повідомляла, що рішенням виконавчого комітету квартири у будинку АДРЕСА_2 , до числа службових не включались, спеціальні ордери для вселення в службові жилі приміщення у цьому будинку, не видавались, а на заселення житлової площі у цьому будинку було видано 10 ордерів у відповідності до статті 58 Житлового кодексу України (а.с.217-221 - копія рішення Коломийського суду), Тобто, звичайні ордери, не спеціальні.

І оскільки ні відповідачем, ні третіми особами, у розпорядження суду не надано будь-якого рішення виконавчого комітету про включення квартири АДРЕСА_1 , до числа службової на момент видачі їм ордера та їх вселення (а.с.1-221), а також зважаючи на встановлені вище обставини, суд констатує, що на момент надання цієї квартири радою у користування позивачам і їх вселення в неї (23 та 24 грудня 2003 року), вона не мала статусу службової.

27 січня 2015 року, позивачі, як вони вказують за рекомендацією працівників відповідача звернулись до нього із заявою про зміну статусу "службової" вказаної вище квартири (а.с.94-97 - відповідь на відзив та а.с.98 - копія заяви). І хоча суд не має відомостей про те коли, і ким була розглянута така заява і чи вона була розглянута взагалі (а.с.1-221), суд відзначає, що листом від 29 травня 2019 року, у відповідь на іншу заяву позивача, відповідач хоча і повідомив позивача ( ОСОБА_1 ) про те, що будинок АДРЕСА_2 , в якому розташована спірна квартира, дійсно знаходиться у нього на балансі та є житловим фондом Міністерства оборони України, але при цьому, відповідач констатував той факт, що жилі приміщення включаються до числа службових рішенням виконавчого комітету, і витяг з рішення про включення спірної квартири до числа службових у відповідача - відсутній (а.с.12 - лист відповідача; а.с.217-221 - копія рішення Коломийського міськрайонного суду, що набрало законної сили).

01 березня 2019 року, позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на приватизацію вказаної квартири, але йому у цьому було відмовлено з підстав того, що ця квартира є службовою (а.с.217-221 - копія рішення Коломийського міськрайонного суду, що набрало законної сили).

І суд відзначає, що відповідач не надав йому ніяких обгрунтованих, зрозумілих і адекватних пояснень того, з яких підстав, у термін трохи більше ніж два календарні місяці, за відсутності зміни правового регулювання, відповідач змінив свій підхід у юридичній кваліфікації правового режиму спірної квартири. Бо спочатку він не вважав спірну квартиру службовою, а потім почав її такою вважати.

Далі, менш ніж за 2 місяці, 02 травня 2019 року, Міністерство оборони України зареєструвало за собою право власності на будинок АДРЕСА_2 (а.с.11 - копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). А листом від 29 травня 2019 року, відповідач повідомляв позивача ( ОСОБА_1 ) про те, що цей будинок дійсно знаходиться у нього на балансі та є житловим фондом Міністерства оборони України (а.с.12 - лист відповідача; а.с.217-221 - копія рішення Коломийського міськрайонного суду, що набрало законної сили).

Але суд відзначає, що такі обставини, самі по собі, не можуть змінювати статус житла, яке було отримано позивачами і звичайно, в силу положень частини 1 статті 118 Житлового кодексу такі обставини, не є і підставою для зміни статусу житла на службове.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2020 року, було задоволено позов ОСОБА_1 до відповідача про визнання за ним права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 (а.с.217-221 - копія рішення суду). Рішення набрало законної сили тільки 02 лютого 2022 року, оскільки Верховний Суд постановою від 02 лютого 2022 року скасував постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 червня 2020 року (яким рішення суду першої інстанції було скасовано), а назване рішення Коломийського суду - залишив в силі (а.с.15-20 - копія постанови Верховного Суду).

Разом з цим, з огляду на зміст рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області та постанову Верховного Суду, суд не може погодитись із аргументами позивача, які він чув від нього та його представника у судових засіданнях про те, що цими рішеннями було встановлено право всіх позивачів приватизувати спірну квартиру, і для реалізації ними цього права ніяких додаткових з`ясувань проводити не має потреби. Тут суд виходить із того, що по-перше, суд визнав право на приватизацію тільки за ОСОБА_1 , а по-друге, суди були обмежені підставою позову і відповідні висновки були зроблені навколо того чи є спірна квартира службовою чи ні. Однак обсяг права ОСОБА_1 на приватизацію, а тим більше інших членів його сім`ї не були предметом судової оцінки, що має значення для цієї справи.

23 червня 2022 року, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) подали до Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району, відповідно до встановленої форми, письмову заяву про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , до якої додали: довідку про прописку, копію рішення Верховного суду, копію ордеру, копію технічного паспорту, копії своїх паспортів з ідентифікаційними кодами та довідку з ощадного банку (а.с.15-20,21,26,28-30,31,32,33,34).

При цьому суд відзначає, що: за даними технічного паспорту від 21 березня 2022 року, спірна квартира має 105,9 кв.м. загальної площі, з яких: 76,7 кв.м. житлова площа; за даними паспортів позивачів, вони мають зареєстроване місце проживання у спірній квартирі з 24 грудня 2003 року; за даними довідки від 24 квітня 2019 року з ПАТ "Державний ощадний банк", кожен з позивачів, використав житлові чеки в сумі 0,54 гривні при нормі 4 гривні 20 копійок та вони рахуються в списках на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_4 .

Разом з цим, оскільки ні відповідачем, ні третіми особами, у розпорядження суду не надано будь-якого рішення виконавчого комітету про включення квартири АДРЕСА_1 , до числа службової на момент розгляду відповідачем заяви позивачів про приватизацію (а.с.1-221), а також зважаючи на встановлені вище обставини, суд констатує, що станом на дату розгляду відповідачем заяви позивачів про приватизацію квартири АДРЕСА_5 , вона не мала статусу службової і не має.

Але, розглянувши заяву позивачів 30 червня 2022 року на засіданні органу приватизації, що оформлено протоколом №35, відповідач відмовив позивачам у приватизації квартири АДРЕСА_5 , з однієї лише правової підстави - частини 2 статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", вважаючи, що спірна квартира є службовою, а Верховний Суд не встановив, що вона не є службовою, а службові квартири не підлягають приватизації (а.с.24,25 - копія протоколу та листа відповідача).

Разом з цим суд враховує, що відповідач мав у своєму розпорядженні довідку від 28 серпня 2002 року №177 за підписом командира військової частини НОМЕР_5 та начальника Рівненської квартирно-експлуатаційної частини району про те, що ОСОБА_1 24 грудня 1998 року приватизував квартиру АДРЕСА_6 (а.с.56,92 - копія довідки). А за даними довідки від 24 квітня 2019 року з ПАТ "Державний ощадний банк", кожен з позивачів використав житлові чеки в сумі 0,54 гривні при нормі 4 гривні 20 копійок та вони рахуються в списках на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.34 - копія довідки).

Проте позивачі звернулись до суду із позовом, яким просять визнати відмову відповідача у приватизації квартири безпідставною (хоча вказують що вона не відповідає закону), а також зобов`язати відповідача відповідно до вказаного закону оформити їм приватизацію житлового приміщення у вказаній квартирі АДРЕСА_5 (а.с.1-35 - копія позову з додатками), використовуючи при цьому висновок Верховного Суду у справі №483/731/19 щодо належного способу захисту у разі порушення права на приватизацію.

Встановити інші обставини, зокрема обсяг права кожного позивача на приватизацію, за відсутності доказів, а також зважаючи на підстави позову (про що піде мова далі), суду не вдалось. А з власної ініціативи, з огляду на принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд цього робити не мав права. Та при вирішенні спору по суті, був обмежений встановленими обставинами та наданими йому доказами.

Оцінка суду правовідносинам учасників спору.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачами та відповідачем виникли суто цивільно-правові відносини у сфері приватизації державного житлового фонду, зокрема квартири АДРЕСА_1 . При цьому, квартира з приводу якої виник спір не є службовою, позивач ОСОБА_1 вже не є військовослужбовцем, а інші позивачі такого статусу і не мали. І у цих спірних правовідносинах, всі позивачі вважають, що їх право (яке належить будь-якій людині, незалежно від наявності або відсутності статусу військовослужбовця у когось із них), яке безперечно є суто цивільним, порушується відповідачем, і не пов`язано із проходженням будь-ким із позивачів військової служби.

Через що, а також з мотивів і підстав, вказаних в ухвалі суду про відмову у задоволенні клопотання відповідача та третьої особи про закриття провадження у справі (а.с.180-183) суд вважає, що ця справа не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки не пов`язана із проходженням будь-ким із позивачів військової служби та стосується захисту їх цивільного права на приватизацію, яке набуто ними з іншої підстави, і яке належить кожному громадянину України.

Оцінка суду щодо порушення права позивачів.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

А одним із аспектів цього права, з огляду на зміст пункту 1 статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" №2482-ХІІ від 19 червня 1992 року, є приватизація державного житлового фонду, під якою розуміється відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

І суд згоден із тим, що в силу положень пунктів 1 і 2 статті 2 цього ж закону, не підлягають приватизації ті квартири, які віднесені у встановленому порядку до числа службових. Але як вже зазначалось вище, згідно з частиною 1 статті 118 Житлового кодексу, квартира буде вважатись віднесеною у встановленому порядку до числа службових тільки, якщо вона була включена до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Однак щодо спірної квартири такого рішення не приймалось.

Тому суд одразу відзначає, що він погоджується із позивачами у тому, що приймаючи рішення про відмову позивачам у приватизації спірної квартири, виключно на тій підставі, що вона є службовою, відповідач вчинив незаконно, оскільки в порушення пункту 2 статті 2 вказаного закону та частини 1 статті 118 Житлового кодексу, без наявності рішення виконавчого комітету про включення спірної квартири до числа службової визначив її, як службову.

І суд вражений абсолютним усуненням відповідача від розгляду заяви позивачів по суті відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", тобто від вирішення питання про те чи достатньо наявного у позивачів обсягу права на приватизацію для приватизації саме спірної квартири, і яким способом вони можуть це зробити, якщо можуть.

Тут суд знову повторює, що суди у попередній справі між ОСОБА_1 та відповідачем не оцінювали обсяг права на приватизацію, ні у самого ОСОБА_1 , ні у інших позивачів.

Встановлені судом обставини у цій справі, прямо вказують на те, що відповідач відмовив позивачам у приватизації спірної квартири виключно з однієї, вказаної вище підстави, яка є незаконною зважаючи на норми права, що підлягали застосуванню. І відповідачем не вирішено взагалі питання про те, чи мають позивачі право на приватизацію спірної квартири по суті, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". А тут, суд має на увазі наступне.

В силу положень пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

При цьому, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 червня 2010 року (справа №1-38/2010) надаючи офіційне тлумачення вказаній нормі права зазначив, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо:

- громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю;

- у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла;

- у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду;

- весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

Таким чином, право кожного громадянина України на приватизацію, в аспекті приватизації саме житлових приміщень, не є абсолютним, воно має разовий та обмежений за обсягом характер, як за площею приміщення, яке може приватизувати людина (хоча воно може складатись з кількох квартир, але не може перевищувати визначеної законом площі), так і за номінальною вартістю житлового чека. Що повністю узгоджується з висновками Конституційного Суду України, які вказані ним у пункті 3.3. його мотивувальної частини, відповідно до яких: "... право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком.".

Як вже було встановлено судом, відповідач не з`ясовував відповіді на всі ці питання взагалі, хоча повинен був їх вирішити, оскільки мав у своєму розпорядженні дві довідки з двома взаємовиключними відомостями. Зокрема, довідку від 28 серпня 2002 року №177 за підписом командира військової частини НОМЕР_5 та начальника Рівненської квартирно-експлуатаційної частини району про те, що ОСОБА_1 24 грудня 1998 року приватизував квартиру АДРЕСА_6 (а.с.56,92 - копія довідки), тобто іншу квартиру. А також довідку від 24 квітня 2019 року з ПАТ "Державний ощадний банк" за якою, кожен з позивачів використав житлові чеки в сумі 0,54 гривні при нормі 4 гривні 20 копійок та вони рахуються в списках на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.34 - копія довідки).

Тобто, за однією довідкою, ОСОБА_1 вже приватизував одну - іншу - квартиру АДРЕСА_7 , а за іншою використав житлові чеки на певну суму, але тільки рахується у списках на приватизацію цієї квартири. Так, людина може приватизувати не одну, а декілька квартир. Але при цьому, із першої довідки не можливо встановити чи ОСОБА_1 приватизував квартиру тільки на себе чи й на інших членів сім`ї, і якщо так, то на яку площу за кожним із них, скільки при цьому було використано вартості житлових чеків чи він доплачував грошима, чи вона приватизована повністю безоплатно без будь-яких доплат. А з другої довідки, не зрозуміло при приватизації чого позивачами було використано номінальну вартість чеків (чи житлового фонду чи іншого державного майна), а головне на яку площу. Тож, залишалась і залишається невідомою взагалі, дійсна загальна площа приватизованого кожним позивачем житла та реальна кількість використаної і залишеної вартості житлових чеків кожного з позивачів, оскільки як вказано у рішенні Конституційного Суду України, право на приватизацію саме житлового фонду має межі не за кількістю приватизованих квартир (що судом враховується), але ж за площею на одну людину та за залишком вартості житлового чеку. І ці обставини відповідачем не з`ясовувались взагалі, тобто відповідач не встановив дійсний обсяг наявного у кожного позивача права на приватизацію, хоча в силу пункту 22 "Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", яке затверджено Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, відповідач повинен був це зробити.

Також суд відзначає і те, що в силу положень пункту 20 цього ж Положення, документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). Що відповідачем належним чином не оцінено також.

Що стосується окремо позивачів, то у підставах свого позову та з огляду на надані ними докази, на ці обставини вони взагалі не посилались, і свої вимоги цими обставинами взагалі не обгрунтовували, вважаючи що у цьому не має потреби. Проте така потреба є, але суд, в силу положень статті 12 та 13 ЦПК України, з власної ініціативи не має права з`ясовувати такі обставини самостійно, оскільки тоді, суд би порушив принцип змагальності і диспозитивності, вийшовши, як за межі підстав позову, так і фактично, позаяк штучно розширив би межі доказування у справі, і замість позивачів встановлював би обставини, на які вони не посилались у позові на підтвердження їх вимог та збирав би докази на їх підтвердження, з метою доведення достатності обсягу їх права на приватизацію спірної квартири та її спосіб.

Отже, зважаючи на викладене, суд безперечно згоден із тим, що право позивачів на приватизацію спірної квартири ( АДРЕСА_1 ) дійсно було порушено відповідачем, і воно підлягає судовому захисту шляхом визнання незаконною відмови, яка оформлена відповідачем протоколом №35 від 30 червня 2022 року, у приватизації позивачами квартири АДРЕСА_1 . При цьому відмову відповідача слід визнати саме незаконною, а не безпідставною (хоча по суті, позивач посилався саме на незаконність відмови у підставах позову), оскільки підстава з якої відповідач відмовив позивачу у приватизації спірної квартири була передбачена законом (пункт 2 статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", у її поєднанні з частиною 1 статті 118 Житлового кодексу), але ця підстава була використана без наявності рішення виконавчого комітету про включення спірної квартири до числа службової, тобто була використана не за законом, а в його порушення.

Разом з цим, сам по собі такий спосіб захисту, без його поєднання із покладанням на відповідача обов`язку відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року №2482-XIІ, повторно розглянути заяву, позивачів від 23 червня 2022 року, про приватизацію спірної квартири АДРЕСА_5 , тобто без примусового виконання обов`язку в натурі, буде явно не ефективним.

А сам суд, з підстав вказаних вище, не може задовольнити позовну вимогу позивачів про зобов`язання відповідача оформити позивачам приватизацію спірної квартири, оскільки у цьому разі суд повинен був би встановити достатність обсягу права на приватизацію спірної квартири у кожного позивача (перевіривши площу вже приватизованої житлової площі, якщо це мало місце, та вартість використаних житлових чеків і їх достатність для оплати залишку площі, якщо така залишиться і у позивачів і буде право їх використати, або ж вони можуть зробити це тільки грошима), але зважаючи на підстави позову та наявний обсяг доказів, суд позбавлений можливості це встановити та дійти до остаточного висновку.

Крім цього, задоволення такої позовної вимоги не можливо і тому, що з підстав вказаних вище, якби суд задовольнив вимогу про зобов`язання відповідача оформити позивачам приватизацію спірної квартири, це могло би призвести до не виконання вимог пункту 6 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" за якими оплата вартості приватизованого житла може провадитись громадянами в розстрочку на 10 років - за умови внесення первинного внеску в розмірі не менше 10 відсотків суми, що підлягає виплаті. При цьому громадянин дає органу приватизації письмове зобов`язання про погашення суми вартості, що залишається несплаченою. Така ситуація може мати місце і у випадку з позивачами, оскільки обсяг їх права на приватизацію та її спосіб залишається не з`ясованим до кінця.

Тож позовні вимоги підлягають задоволенню тільки частково, у визначений судом вище та обраний позивачами комплексний спосіб захисту. І хоча суд задовольняє позовні вимоги частково, по своїй суті, суд ухвалює рішення на користь позивачів повністю, але коригує обраний ними спосіб захисту їх порушеного права.

При цьому, що стосується вказаного комплексного способу захисту, то тут суд виходить із положень частини 2 статті 5 ЦПК України за якими у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

А обраний позивачами комплексний спосіб захисту, який з урахуванням мінімального, але допустимого втручання суду (яке не є виходом суду за межі позовних вимог), хоча і не передбачений прямо законом чи договором, але з огляду на зміст їх порушеного права, спосіб, яким це порушення було допущено, а також наслідки такого порушення, відповідає порушеному праву та буде дійсно ефективним.

Що стосується заяви третьої особи про застосування строку позовної давності, то ця заява є настільки необгрунтованою, що суд не бачить можливості її задовольнити, оскільки в силу положень частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або особу, яка його порушила. А третя особа, визначила дату початку спірних правовідносин, забувши визначити як строк позовної давності з конкретною датою його початку і закінчення, так і і навести і довести факти, на які вказує зазначена судом норма права.

Оцінка суду щодо судових витрат.

В силу положень частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та інших витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При поданні позовної заяви, кожен з позивачів сплатив 992 гривні 40 копійок (а.с.7-9). і оскільки суд задовольняє позов частково, хоча по суті повністю на користь позивачів, і позовні вимоги не є майновими, на підставі частини 1 статті 141 ЦПК України (якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог), сплачений позивачами судовий збір слід стягнути з відповідача на користь кожного позивача.

Щодо повного тексту рішення суду.

Оскільки останній день складання повного тексту рішення суду припав на вихідний день, на підставі частини 3 статті 124 ЦПК України, суд закінчив складання повного тексту рішення суду, в перший після нього робочий день, яким є 13 березня 2023 року.

Таким чином, керуючись статтями 1-58,76-113,124,133-142,155,227-247,258-259,263-265,270,273,351-355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :
Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство оборони України та Коломийська міська рада Івано-Франківської області, про визнання відмови безпідставною та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати незаконною відмову, яка оформлена протоколом №35 від 30 червня 2022 року, Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району (ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 ; місцезнаходження: АДРЕСА_8 ) у приватизації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Івано-Франківську квартирно-експлуатаційну частину району (ідентифікаційний номер: 08494013; місцезнаходження: м.Івано-Франківськ, вул.Національної Гвардії, б.14Г), відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року №2482-XIІ, повторно розглянути заяву, від 23 червня 2022 року, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) про приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району (ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 ; місцезнаходження: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Стягнути з Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району (ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 ; місцезнаходження: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Стягнути з Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району (ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 ; місцезнаходження: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення тридцятиденного строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст рішення складено 13 березня 2023 року.

Суддя Коваленко Д. С.