Постанова

Іменем України

28 лютого 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/5614/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського суду Київської області

від 21 грудня 2022 року

в складі судді Пінкевич Н. С.

у цивільній справі №369/6486/21 Києво-Святошинського суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловий комплекс «Нові Теремки»

про захист прав споживача та стягнення пені

У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним пункту, укладеного між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав, щодо розміру пені та стягнення Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловий комплекс «Нові Теремки" (далі - ТОВ "ЖК «Нові Теремки", Товариство) пені за неналежне виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав за Законом України "Про захист прав споживачів".

Позовні вимоги мотивувала тим, що 08.09.2017 між нею (покупець) та ТОВ "ЖК «Нові Теремки" (продавець) укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №45/02-11 (далі - Договір), за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , проектний будинок 11 та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Зазначала, що в повному обсязі виконала своє зобов'язання щодо оплати майнових прав на квартиру, тоді як об'єкт будівництва до цього часу в експлуатацію так і не введено, а квартиру покупцю не передано, незважаючи на те, що згідно умов Договору орієнтовний строк прийняття об'єкта в експлуатацію закінчився 31.12.2018. За неналежне виконання відповідачем умов Договору в пункті 6.2. цього ж Договору визначено, що продавець у разі недотримання орієнтовного строку прийняття об'єкта в експлуатацію повинен сплатити пеню у розмірі 0,1% від суми ціни майнових прав на квартиру за кожен день прострочення.

На думку позивачки, у даних правовідносинах щодо стягнення пені підлягає застосуванню не пункт 6.2. Договору, а положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 04.09.2019 у справі №361/5893/16-ц та від 16.10.2019 у справі№ 643/14382/16-ц.

Позивачка, посилаючись на те, що відповідач в порушення умов договору не виконав своє зобов`язання щодо строків прийняття об`єкта в експлуатацію, просила в межах позовної давності стягнути з останнього пеню у розмірі 284 396,74 грн.

Щодо позовної вимоги про визнання пункту 6.2. Договору недійсним зазначила, що викладені в даному пункті умови є несправедливими, оскільки обмежують її права, як споживача, стосовно продавця у разі повного або часткового не виконання ним договірних зобов'язань. А тому цей пункт підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідач позов не визнав. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що посилання позивачки на необхідність застосування положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими, оскільки в пункті 6.2. Договору визначено підстави та розмір стягнення пені, а за приписами ч. 2 ст. 551 ЦПК України неустойка (пеня) встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також посилався на те, що в діях ТОВ «ЖК «Нові Теремки» відсутній склад цивільно-правового правопорушення, що виключає застосування до Товариства стягнення у виді пені, оскільки зобов`язання щодо прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію не належить до цивільних відносин. Додав, що в аналогічних правовідносинах Верховний Суд в постанові від 22.07.2020 у справі №369/6303/19 висловив таку ж правову позицію.

Щодо позовної вимоги про визнання пункту 6.2. Договору недійсним зазначив, що позивачка не наводить обґрунтованих доводів для визнання даного пункту недійсним, а лише посилається на постанови Верховного Суду, у яких судами встановлені різні фактичні обставини та різні предмети позовних вимог. В той же час, позовна заява не містить обґрунтувань про визнання оспорюваного пункту договору недійсним з підстав, визначених ст. 203, 215 ЦК України.

За наведених обставин відповідач вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 21 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що п. 6.2. Договору є несправедливим по відношенню до відповідача.

Вважала, що суд, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання пункту недійсним, безпідставно вказав на те, що оскільки за умовами договору строк прийняття об`єкта в експлуатацію згідно пункту 2.4. орієнтовний, той особа, яка включила таку умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з наявністю цієї умови, оскільки не врахував, що друга частина п. 2.4. Договору говорить про те, що відповідач має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття будівництва в експлуатацію, і це не буде вважатися порушенням умов договору.

Судом не враховано положення ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою визначено, що нечіткі або двозначні положення договорів тлумачаться на користь споживача, як і не враховано судом висновків Конституційного Суду України у рішенні від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013.

Судом повністю проігноровано положення ч. 3 ст. 614 ЦК України, згідно якої, правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним. На думку позивачки, оскільки у договорі відбулося обмеження договірної відповідальності відповідача, а саме зменшення розміру пені з 3% до 0,1% без врахування імперативної заборони, передбаченої ч. 3 ст. 614 ЦК України, то такі умови є нікчемними, а до правовідносин підлягає застосуванню розмір пені, визначений ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зауважила, що до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі №559/1605/18.

На думку позивачки, судом безпідставно відмовлено в задоволенні позовної вимоги про стягненні пені з посиланням на постанову Верховного Суду у справі №369/6303/19, оскільки у справі, яка переглядалася касаційним судом інші предмет та підстави позову. Зокрема, при розгляді справи №369/6303/19 позивач не посилався на необхідність правильного тлумачення умов договору, не просив визнати недійсними окремі пункти договору, не посилався на несправедливість та незаконність умов договору, укладеного із споживачем.

За вказаних обставин просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 21 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Позивачка належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи (а. с. 154-155), в судове засідання не з'явилася та свого представника не направила.

Відповідач, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та представника відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 08 вересня 2017 року між ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 , за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язувалася прийняти у власність майнові права на квартиру АДРЕСА_4 (на даний час Фастівський район) Київської області.

Відповідно до умов даного договору купівлі-продажу майнових прав, ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» зобов`язався передати у власність ОСОБА_1 , а остання зобов`язалася прийняти у власність майнові права на квартиру, оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених договором.

Відповідно до п. 1.4. договору, майнові права на квартиру за цим договором передаються від продавця покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі квартири (як сукупності майнових прав) (надалі -"акт прийому-передачі"), який є невід`ємною частиною цього договору. Акт прийому-передачі підписується сторонами після прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта будівництва, у строк, визначений продавцем та за умови повного виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором. Факт повної оплати покупцем ціни майнових прав на квартиру буде підтверджуватися наданням довідки згідно з п. 5.2.4 цього договору. Квартира (як сукупність майнових прав) переходить від продавця до покупця після підписання акту прийому-передачі.

За умовами договору позивач зобов`язаний сплатити вартість майнових прав на квартиру, що згідно п. 3.1. договору становить 284 396,74 гривень та еквівалентно 10 936,99 доларів США.

Пунктом 2.4. Договору передбачено, що орієнтовним строком прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію є 31 грудня 2018 року. Продавець має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до трьох місяців, і це не буде вважатись порушенням умов цього Договору.

В пункті 6.2. Договору визначено, що у разі недотримання орієнтовного строку прийняття об`єкту будівництва понад три місяці від орієнтовного строку введення об`єкту будівництва в експлуатацію (п.2.4 договору), відповідач сплачує пеню позивачеві у розмірі 0,1% від суми ціни майнових прав на квартиру за кожен день прострочення. За перші три місяці періоду прострочення від орієнтовного строку прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію, пеня не нараховується та не сплачується.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним пункту 6.2. Договору, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами несправедливість цього пункту по відношенню до споживача.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що до такого висновку суд першої інстанції дійшов без правильного застосування норм матеріального права, яке полягає в не застосуванні положень ч. 3 ст. 614 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у подібних правовідносинах щодо захисту прав споживача в постанові від 30.09.2020 у справі №559/1605/18 вказав наступне:

"У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:

наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом);

якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною);

якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України).

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (частина третя статті 614 ЦК України).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладанні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Проте свобода у визначенні обсягу договірної відповідальності не безмежна, оскільки законодавець встановлює межі саморегулювання, гарантуючи охорону інтересів окремих учасників цивільного обороту (зокрема, споживачів) за допомогою встановлення імперативної заборони (ex ante). Тому правочин, яким скасовується або обмежується відповідальність за умисне невиконання або неналежне виконання зобов`язання, є нікчемним. З урахуванням правил, закріплених в статті 217 ЦК, нікчемною буде лише та частина договору (його пункти), в якій передбачено про скасування або обмеження відповідальності. При цьому, це не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов про скасування або обмеження відповідальності за умисне порушення зобов`язання".

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що встановлені обставини у справі дозволяють зробити висновок, що: в Договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру №45/02-11 від 08.09.2017 відбулося обмеження договірної відповідальності (зменшення розміру пені із трьох відсотків, встановленої законом, до 0,1%) без врахування імперативної заборони передбаченої частиною третьою статті 614 ЦК України; умови договору №45/02-11 від 08.09.2017 щодо зменшення розміру пені із трьох відсотків до 0,1% слід кваліфікувати як нікчемні; до правовідносин сторін слід застосовувати розмір пені передбачений в частині п`ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції загалом дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання пункту договору недійсним, проте саме в цьому випадку необхідно було відмовити у задоволенні даної позовної вимоги зв'язку з тим, що оспорюваний пункт договору є нікчемним у відповідності до вимог закону та не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

За наведених обставин колегія суддів, користуючись наданими процесуальним законом повноваженнями, вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення в частині позовних вимог про визнання пункту договору недійсним, виклавши його мотивувальну частину щодо даної позовної вимог в редакції цієї постанови.

Щодо вирішення судом позовних вимог про стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі конкретною датою не визначений, замість цього вказана орієнтовна дата, а питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, тому склад цивільно-правового порушення зі сторони ТОВ "ЖК "Нові Теремки" відсутній. Це виключає можливість застосувати цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені) до відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина першої статті 638 ЦК України зазначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положення частини першої статті 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 611 ЦК України передбачає правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що суд першої інстанції правильно зазначив, що встановлення орієнтовного строку вказує на невизначеність такої істотної умови як строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації.

Згідно статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Стаття 252 ЦК України дає визначення строку та терміну, а саме: 1) строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; 2) термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Оскільки термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретною датою не визначено, а вказана лише орієнтовна дата, а також те, що прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, склад цивільно-правового порушення зі сторони ТОВ «Петрівський квартал-2» відсутній. Це виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені).

Саме такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в аналогічних правовідносинах в постанові від 22.07.2020 у справі №369/6303/19.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, щосуд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені за неналежне виконання зобов`язань.

До того ж, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції врахував вищевказану правову позицію Верховного Суду. А відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що незважаючи на те, що апеляційний суд дійшов висновку про нікчемність пункту 6.2. Договору, яким визначено розмір пені та необхідність у зв'язку з цим застосування положень ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі порушення відповідачем договірних зобов'язань, це не спростовує висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені, оскільки не свідчить про неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань. А фактично лише змінює розмір пені.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно враховано правовий висновок, висловлений Верховним Судом в постанові від 22.07.2020 у справі №369/6303/19 колегія вважає неприйнятними, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивачка посилалася на те, що у справі №369/6303/19, яка переглядалася касаційним судом, між сторонами виникли інші правовідносини, а саме інші предмет та підстави позову. При розгляді справи, яка переглядалася касаційним судом, позивач не посилався на необхідність правильного тлумачення умов договору, не просив визнати недійсними окремі пункти договору, не посилався на несправедливість та незаконність умов договору, укладеного із споживачем.

Дійсно, у справі №369/6303/19, яка переглядалася касаційним судом, відсутні посилання позивача на необхідність правильного тлумачення умов договору та на несправедливість, незаконність умов договору, як і відсутні вимоги про визнання недійсними деяких пунктів договору.

Разом з тим, в постанові від 22.07.2020 у справі №369/6303/19 позивачем також пред'явлено позовні вимоги про стягнення пені, які є тотожними позовним вимогам у даній справі, що переглядається. У зв'язку з цим судом першої інстанції було враховано правові висновки Верховного Суду, висловлені у справі №369/6303/19, лише щодо застосування норм матеріального при вирішенні позовних вимог про стягнення пені.

З наведеного слідує, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги правові висновки, висловлені Верховним Судом в постанові від 22.07.2020 у справі №369/6303/19.

Апеляційна скарга не містить інших доводів в частині позовних вимог про стягнення пені.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір в частині позовних вимог про стягнення пені суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовна вимога про стягнення пені не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду в цій частині ухвалене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення пені.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду в частині позовних вимог про визнання недійсним пункту договору, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту договору - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець