Справа № 947/5523/22
Провадження № 2/947/377/23
Київський районний суд м.Одеси Бескровний Я.В., при секретарі Свистуновій Є.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Одеси цивільну справу №947/5523/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, -
Короткий зміст позовних вимог:
До Київського районного суду м. Одеси, надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що:
17 вересня 2018 ним було позичено ОСОБА_4 суму грошових коштів у розмірі 4663 долари США. На підтвердження факту передання грошових коштів ОСОБА_4 було написано розписку. Виходячи з тексту вказаної розписки передбачалося передання ОСОБА_3 грошей ОСОБА_4 у безстрокове користування за умови сплати коштів за користування наданою сумою у розмірі 2% на місяць від розміру загальної суми коштів за розпискою.Незважаючи на це, станом на момент звернення з цією позовною заявою, відповідачкою, фактично, сплачено лише 3913 долари США у рахунок процентів за користування наданою позикою. У зв`язку із порушенням відповідачкою договорених зобов`язань по поверненню грошових коштів, просив суд стягнути з відповідачки на його користь суму боргу за розпискою від 17.09.2018 у розмірі 4666,92 долари США, що згідно що згідно офіційного курсу валют НБУ встановленого станом на 11.02.2022р. року в розмірі 27,87 грн. за 1 долар США та становить 130 067,06 грн. на момент звернення до суду. Також просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Відповідні розрахунки виклав у позовній заяві.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подавала, до суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній».
Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Рух справи та позиція сторін в засіданні:
14 лютого 2022 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою, яка згідно до автоматичного розподілу судової справи між суддями, вказана справа передана судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І.
На підставі розпорядження керівника апарату Федак С.І. №225 від 24.06.2022, призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи внаслідок перебування судді Маломуж А.І. у відпустці та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2022, дану справу передано на розгляд судді Бескровному Я.В.
04.07.2022р. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Позивач ОСОБА_3 позов підтримав повністю та просив його задовольнити.
Частиною 1 статті 223 ЦПК України, передбачено що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Частиною 1 статті 223 ЦПК України, передбачено що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі.
Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані докази, приходить до наступного.
Фактичні обставини, встановлені судом.
Як вбачається з матеріалів справи, 17 вересня 2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідача (позичальника) у безстрокове користування грошові кошти в сумі суму грошових коштів у розмірі 4663 доларів США, зі сплатою 2% на місяць від позиченої суми.
На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 17 вересня 2018 року написав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі та строк їх повернення.
Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України.
За вимогами ст.81 ЦПК України,Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Враховуючи те, що позивач визнав сплату процентів відповідачкою за розпискою від 17.09.2018, суд не має підстав для обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.
Щодо вимог позивача про стягнення боргу за договором позики від 17 вересня 2018 року суд зазначає наступне.
Застосовані норми права
Стаття 179 ЦК України, зазначає що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Стаття 190 ЦК України, визначає що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Статтею 193 ЦК України визначено що види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом
З аналізу підпунктів 4 та 5 ст.1 «визначення термінів», Закону України «Про волюту та валютні операції» убачається що до валютних цінностей входить іноземна валюта. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що іноземна валюта, це різновид майна у вигляді окремої річчі.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України, передбачено що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України визначено що, Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.ч.1-2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики.
Відповідачем і його представником не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Виходячи з вищевикладеного суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . У разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4-13,76-89,258-273, 280-289 ЦПК Украины, суд, -
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) суму боргу за борговою розпискою від 17.09.2018р. у сумі 130067,06 грн. та судові витрати 1301 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання.Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя Бескровний Я. В.