РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Федоренко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . В вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , яка на момент реєстрації була дружиною її сина, ОСОБА_3 (її онука) та ОСОБА_4 . У 2016 році ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 перестали мешкати у її квартирі, що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18.12.2018 року (справа №760/21383/18), актами про встановлення факту не проживання громадян від 28.12.2016 року, 03.05.2017 року, 07.06.2018 року, 02.06.2021 року. В червні 2021 року позивач дізналась, що в квартирі зареєстрована дитина відповідача ОСОБА_4 без згоди власника.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З посиланням на ст. ст. 405, 391 ЦК України просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 03.08.2021 р., зазначена справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 16.08.2021 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

23.02.2022 р. до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, зазначив, що ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьки дитини розлучились і погодили, що дитина буде проживати разом з мамою. Оскільки власного житла ОСОБА_2 не має, тому вона з доньками орендує квартиру в м. Києві. Зазначив, що позивач є рідною бабусею ОСОБА_3 . Враховуючи, що ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання обумовлений поважними причинами.

Ухвалою суду від 07.10.2022 року було залучено до розгляду справи Службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 , була зареєстрована в квартирі, яка належить позивачу. В 2016 році припинили шлюбні стосунки з ОСОБА_5 та вона з донькою ОСОБА_6 залишила квартиру позивача, з цього часу в квартирі не проживає. В 2018 році шлюб було розірвано. В квартирі позивача не бажає проживати, їй необхідна реєстрація в м.Києві. Відповідач створила нову сім`ю, народилася дочка ОСОБА_7 , яка була зареєстрована за її місцем реєстрації.

Представник Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові пояснення в яких з метою недопущення порушення прав та охоронюваних законом інтересів малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 13.12.1999 року, виданого згідно з розпорядженням Органу приватизації райдержадміністрації №2170, ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з актами від 28.12.2016 року, 03.05.2017 року, 07.06.2018 року, 02.06.2021 року, засвідченими начальником Житлово-експлуатаційної ділянки № 905 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району м. Києва», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 01 листопада 2016 року по час складання відповідних актів.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18.12.2018 року по справі №760/21383/18 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , зареєстрований 21.08.2010 року. Під час розірвання шлюбу сторони визначили, що дитина ОСОБА_8 буде проживати разом з матір`ю.

Довідками про реєстрацію місця проживання особи, наданими відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА від 09.08.2021 року (№67324992, 67746224, 67746220) підтверджується, що місцем реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 є АДРЕСА_2 .

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснили, що відповідач разом з донькою ОСОБА_6 з 2016 року не проживають в квартирі, відповідач залишила квартиру добровільно, перешкод в користування квартирою їй не чинили.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У пункті 33 Постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71,72,116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї власника. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частин третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Право користування житловим приміщенням дитини є похідним від права користування житловим приміщенням батьків. З втратою права користування житловим приміщенням батьками припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітьми.

Отже системний аналіз цивільного законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Судом встановлено, що відповідач з донькою ОСОБА_6 не проживають у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить позивачу на праві власності, з 2016 року. ОСОБА_4 , 2019 р.народження в квартирі не проживала.

Відповідач не несе витрат по утриманню житла, будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано.

Факт не проживання відповідача у означеній квартирі підтверджується наданими до матеріалів справо письмовими доказами, показами свідків та поясненнями відповідача в судовому засіданні, яка зазначила, що в 2016 році добровільно залишила квартиру, в квартирі не бажає проживати, їй необхідна лише реєстрація в квартирі. Відповідач створила нову сім`ю, народилася дочка ОСОБА_7 , яка була зареєстрована за її місцем реєстрації.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150. 156 ЖК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 346, 391, 396, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 10,12, 13, 76-81, 89, 141, 206, 223, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, - суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє і своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сімї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І. Кушнір