ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/4383/21

Головуючий у першій інстанції - Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/311/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Особи, які подали апеляційну скаргу: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні коридором загального користування (суддя Циганко М.О.), ухвалене у м.Прилуки, повний текст рішення складено 24 жовтня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні коридором загального користування для квартир АДРЕСА_2 шляхом надання безперешкодного доступу до дверей коридору загального користування та вивільнення його від речей та меблів. Позов мотивовано тим, що позивачка є співвласником квартири АДРЕСА_3 . Відповідно до виписки з протоколу №14 від 13 грудня 2001 року було прийнято рішення, що коридор загального користування у вказаному будинку перерозподілу не підлягає. Натомість мешканці квартири №4 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у порушення вказаних вимог, без будь-яких дозволів, шляхом відбиття вхідної ручки до коридору унеможливили доступ до нього позивачці. За доводами ОСОБА_1 , відповідачі добровільно відмовилися усунути перешкоди у користуванні коридором загального користування і використовують його одноосібно.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволено; зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є співвласниками та проживають в квартирі АДРЕСА_2 , усунути перешкоди у користуванні коридором загального користування для квартир АДРЕСА_2 , шляхом безперешкодного доступу до дверей коридору загального користування, вивільнивши його від особистих речей та меблів; стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відшкодування судових витрат у розмірі 908 грн, по 302,66 грн з кожного на користь ОСОБА_1 . Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі порушують права позивачки своїми діями, які полягають у зайнятті спільного приміщення - коридору загального користування, що також підтверджено фотознімками з речами та меблями, які належать відповідачам, чим порушують права позивачки, як власника, яка фактично обмежена у можливості користуватися зазначеним приміщенням нарівні з відповідачами, у зв`язку з чим і на підставі зазначених положень закону позивачка має право на усунення таких порушень з боку відповідачів.

Додатковим рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2022 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Матвієнка В.М. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка не дотрималась вимог ст.175 ЦПК України при подачі позову, вказавши свою адресу замість адреси відповідачів. Крім позивачки, співвласниками квартири №3 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яких слід було залучити до справи в якості третіх осіб на стороні позивача. За доводами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на час звернення до суду вони не були співвласниками квартири АДРЕСА_2 , право власності на вказану квартиру згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав не зареєстровано на час подання позову. Відповідачі вважають, що Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 20 вересня 2022 року не може бути доказом чинення перешкод в користуванні коридором, оскільки відповідачів ніхто не повідомляв про вихід комісії і в дійсності комісія не виходила.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Позивачка вказує, що помилкове зазначення адреси місця проживання відповідачів не повинно тягнути підстав для скасування законного рішення, адже вони були належним чином повідомлені про час та дату слухання справи, отримали копію позовної заяви та використали право подати відзив на позовну заяву. За доводами ОСОБА_1 , кожен із співвласників може діяти окремо і незалучення в тому числі ОСОБА_5 , який був присутнім у якості слухача на всіх судових засіданнях, не може бути правовою підставою для скасування рішення суду. Крім того, позивачка вказує, що відповідачі фактично проживали у приміщенні та безпідставно користувалися коридором загального користування, не надаючи доступу до нього позивачці. ОСОБА_1 посилається, що Акт від 29 вересня 2022 року та повідомлення з Прилуцького РВП УМВС було витребувано на вимогу суду і відповідно долучено до матеріалів справи, що не суперечить вимогам ст.197 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 квітня 2002 року квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.11).

Згідно з технічним паспортом на вказану квартиру вона складається з трьох кімнат, кухні, ванної кімнати, коридору, тамбуру та частини коридору загального користування (а.с.6а-8).

Відповідно до виписки з протоколу 14 спільного засідання адміністрації і профспілкового комітету Прилуцької дистанції колії від 13 грудня 2001 року коридор загального користування (розподілений при отриманні квартир по АДРЕСА_6 ОСОБА_7 і ОСОБА_1 ) перерозподілу не підлягає (а.с.10).

У 2022 році Прилуцьким районним відділом поліції ГУНП в Чернігівській області було розглянуто звернення ОСОБА_1 і надано відповідь, що за викладеними фактами було проведено перевірку, під час якої встановлено, що близько 5 років сусідка ОСОБА_2 використовує без дозволу заявниці частину коридору та не дає доступу до неї. В ході проведення перевірки було відвідано помешкання за адресою: АДРЕСА_6 та було встановлено, що коридор загального користування використовується тільки ОСОБА_2 для зберігання особистих речей та предметів вжитку, а саме: меблі, будівельні матеріали та інше (а.с.47).

20 вересня 2022 року комісія у складі голови комітету самоорганізації населення №3 мікрорайону Рокитний, голови вуличного комітету №8 мікрорайону Рокитний провели акт обстеження з виходом на місце житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 , під час якого ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_7 , не впустила комісію у приміщення (коридор загального користування) для проведення обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 (а.с.48).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також право на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідачі порушують права позивачки своїми діями, оскільки зайняли своїми речами спільне приміщення - коридор загального користування.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі на час подання позову та відкриття провадження у справі не були власниками квартири №4 , а тому не могли чинити будь-яких перешкод позивачці, не заслуговують на увагу.

Позовна заява ОСОБА_1 була подана 13 листопада 2021 року (згідно з поштовим конвертом на а.с.18).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що станом на 13 листопада 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано не було (а.с.26).

Як вказують у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , право власності на вказану квартиру вони набули 21 грудня 2021 року, отже через незначний проміжок часу після подання ОСОБА_1 позовної заяви, під час розгляду справи судом і відповідно ще до винесення судового рішення.

При цьому, відповідачі не надали доказів, що вони фактично не проживали у квартирі АДРЕСА_2 і не були користувачами коридору загального користування до реєстрації права власності.

За матеріалами справи встановлено, що судову кореспонденцію відповідачі отримували за вказаною адресою (а.с.23, 45), а також вказували таку адресу у своїй заяві, адресованій суду (а.с.53).

Посилання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо неналежності такого доказу як Акт обстеження матеріально-побутових умов не можуть бути прийняті судом до уваги.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язів, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи, що відповідачі в суді першої інстанції заперечували сам факт чинення ними перешкод позивачці у користуванні коридором загального користування, ОСОБА_1 і звернулася до комітету самоорганізації населення з вимогою обстежити з виходом на місце матеріально-побутові умови проживання для підтвердження своїх позовних вимог і відповідні докази у вигляді акту №1417 від 20 вересня 2022 року були надані нею до суду першої інстанції. Крім того, ОСОБА_1 звернулася і до органів поліції з метою проведення перевірки порушення її прав.

Враховуючи, що на час подання позовної заяви Акт обстеження і результати перевірки звернення до органів поліції у ОСОБА_1 були відсутні, вона не мала змоги подати їх разом з позовною заявою, а подала відразу після їх отримання.

В Акті обстеження матеріально-побутових умов проживання зазначено, що ОСОБА_2 не впустила комісію у приміщення (коридор загального користування) і такий факт відповідачами не спростовано, у зв`язку з чим є необгрунтованими доводи відповідачів, що комісія взагалі не приходила.

Посилання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на відсутність доказів, що коридор не перебуває у власності сторін і не надавався в загальне користування, спростовуються матеріалами справи, а саме: технічним паспортом на квартиру, що знаходиться у власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , де зазначено у технічних характеристиках квартири в тому числі частину коридору загального користування, та випискою з протоколу 14 спільного засідання адміністрації і профспілкового комітету Прилуцької дистанції колії від 13 грудня 2001 року, де зазначено, що коридор загального користування перерозподілу не підлягає.

Зазначення в позовній заяві третього номеру квартири відповідачів замість №4 не призвело до порушення їх прав на справедливий і публічний розгляд справи судом, враховуючи, що копію ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження та призначення справи до розгляду відповідачі отримали за вказаною адресою, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення на а.с.23, у судових засіданнях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 разом з їх адвокатом були присутні, що підтверджується протоколами судових засідань.

Незважаючи на те, що ОСОБА_1 є не єдиним співвласником квартири АДРЕСА_3 , вона не позбавлена права самостійно звернутися до суду з вимогою усунення їй перешкод у користуванні коридором загального користування, а тому доводи відповідачів про необхідність залучення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до участі в справі в якості третіх осіб на стороні позивача, є безпідставними.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, а тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2023 року.

Головуючий: Судді: