Постанова

Іменем України

15 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 518/275/18

провадження № 61-11237св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Чорного Олексія Віталійовича на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 квітня 2022 року у складі судді Гончар І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 57 643 862,85 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ним за договором позики

від 21 лютого 2015 року була надана позика ОСОБА_2 в сумі 55 716 988,00 грн, що на дату надання позики по курсу НБУ складало еквівалент 2 000 000,00 доларів США, строком на 10 місяців до 28 грудня 2015 року (пункти 3.2 та 4.1 договору позики).

Факт отримання відповідачем суми позики від позивача підтверджується також розпискою про отримання позики від 21 лютого 2015 року.

Посилаючись на те, що відповідач свої зобовязання не виконав, борг не повернув, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму основної заборгованості та 3% річних у загальному розмірі 2 129 205,48 доларів США, що станом на 21 лютого 2018 року еквівалентно 57 643 862,85 грн.

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що як вбачається з порівняльного аналізу підпису, який здійснено на договорі позики, та підпису, який здійснено на паспорті ОСОБА_2 , вони вчинені різними особами та зовсім не схожі між собою. До того ж, спірний договір не підписувався позивачем ОСОБА_1 та грошові кошти від позивача він не отримував.

Також зазначав, що ОСОБА_1 є публічною особою, представником народу у органах місцевого самоврядування - депутатом Одеської обласної ради, і відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язаний щорічно подавати декларації про доходи.

З аналізу декларацій ОСОБА_1 за 2016 та 2017 роки не вбачається наявності жодних позичених коштів третім особам, тим більш у такому великому розмірі. Однак, як в декларації 2016 року, так і в декларації 2017 року, відповідна колонка є незаповненою.

Також звертав увагу на те, що договір, який наданий на підтвердження існування заборгованості, є помальованим клаптиком паперу, з виправленнями та не відповідає формі договору, яка встановлена Цивільним кодексом України.

З огляду на вказане ОСОБА_2 просив визнати договір позики

від 21 лютого 2015 року неукладеним, оскільки він підписаний не

ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 квітня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 57 643 862, 85 грн.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в розписці та в договорі позики стоїть підпис ОСОБА_2 , що підтверджено висновками судово-почеркознавчих експертиз, відповідно кошти були передані, тобто договір позики був укладений і підстави визнавати його неукладеним відсутні.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Чорного О. В. на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 квітня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Чорний О. В., посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 листопада2021 року у справі № 705/3275/18, провадження № 61-12851св21, від 08 липня

2019 року у справі № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, від 30 червня 2020 року у справі № 487/94/17, провадження № 38225св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що і в договорі позики, і в розписці від 21 лютого 2015 року зазначено, що в позику передаються та позичальником отримано саме 2 000 000,00 доларів США, проте в позовній заяві та при наданні пояснень позивач зазначав, що в позику передано саме

55 716 988,00 грн. Посилання на визначення еквіваленту в іноземній валюті не відповідає фактичним обставинам справи.

Вважає, що наданий позивачем договір позики про надання в борг 2 000 000,00 доларів США не може бути належним доказом факту надання позики в розмірі 55 716 988,00 грн, а тому позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів для підтвердження факту передачі відповідачу в позику саме 55 716 988,00 грн.

Також зазначає, що судами неправомірно застосовано до спірних правовідносин положення частини другої статті 533 ЦК України.

Судами не враховано, що розписка про отримання 2 000 000,00 доларів США не містить зобов'язання позичальника повернути кошти, а містить лише відсилання на договір позики від 21 лютого 2015 року, отже зі змісту розписки не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг.

Крім того, судами попередніх інстанцій неправомірно прийнято відмову свідка ОСОБА_3 від надання пояснень в судовому засіданні. Суди, визнавши доцільність допиту свідка, фактично неправомірно позбавили сторону відповідача можливості поставити запитання свідку відносно відомих йому фактичних обставин.

Також зазначає, що договір доручення від 19 лютого 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є неукладеним, оскільки позивач не видав ОСОБА_3 довіреність, хоча для вчинення юридичних дій її наявність є обов`язковою.

Тому, в силу неукладеності договору доручення від 19 лютого 2015 року, неукладеним є і договір позики від 21 лютого 2015 року та відповідна розписка.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не поданий.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 лютого 2015 року

між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 2 000 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю так ж суму грошових коштів.

Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, підписаною позичальником в момент передачі йому суми позики, яка є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.2 договору позики).

Сума позики за договором складає 2 000 000,00 доларів США (пункт 2.1 договору).

Відповідно до пункту 3.2 договору позики строк, на який надається позика позичальнику, складає 10 місяців з моменту передачі позикодавцем грошових коштів.

Після закінчення терміну, вказаного в пункті 3.2 договору, позичальник зобов`язаний повернути суму позики до 28 грудня 2015 року (пункт 4.1 договору позики).

Згідно з пунктом 4.3 договору після повернення позики в повному обсязі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У випадку неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

Факт отримання ОСОБА_2 суми позики від ОСОБА_1 у розмірі 2 000 000,00 доларів США підтверджується також розпискою про отримання позики від 21 лютого 2015 року.

Згідно висновку експерта судово-технічної експертизи документів Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 19-6144/6145 від 26 листопада 2019 року надані на експертизу документи є оригіналами, а не електорофотокопіями. Друковані тексти, рукописні записи, що розміщені у наданих на експертизу документах, змінам у вигляді підчистки, травлення, додруковці (дописці) не піддавались. Підписи, що розміщені у графах (рядках) наданих на експертизу документів виконані без використання технічних прийомів (засобів) та без попередньої технічної підготовки.

Згідно висновку експерта судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 19-6035 від 26 грудня 2019 року підписи від імені ОСОБА_2 в розписці про отримання грошової позики від 21 лютого 2015 року та договорі грошового займу від 21 лютого 2015 року в графі «Директор» виконані самим ОСОБА_2 .

Згідно висновку експертів судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 20-4642 повторної комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 24 грудня 2020 року підписи від імені ОСОБА_2 у договорі позики у нижній правій частині лицьової сторони першого аркушу, у нижній середній частині зворотної сторони першого аркушу та на зворотному боці другого аркушу від 21 лютого 2015 року та розписці від 21 лютого 2015 року виконані самим ОСОБА_2 .

Згідно висновку експерта додаткової судово-технічної експертизи Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 20-4629 від 30 грудня 2020 року надані на експертизу документи є оригіналами, а не електорофотокопіями. Друковані тексти, рукописні записи, що розміщені у наданих на експертизу документах змінам у вигляді підчистки, травлення, додруковці (дописці) не піддавались. Підписи, що розміщені у графах (рядках) наданих на експертизу документів виконані без використання технічних прийомів (засобів) та без попередньої технічної підготовки.

Згідно висновку експертів Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз міністерства юстиції України за результатами проведення судово-технічної експертизи документів рукописні записи у договорі доручення, датованому 19 лютого 2015 року, виконані кульковими ручками, спорядженими пастами різних відтінків синьо-фіолетового кольору. У договорі доручення, датованому 19 лютого

2015 року, відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Рукописний текст у договорі доручення, датованому 19 лютого

2015 року, виконаний раніше жовтня 2016 року. Більш точно встановити період виконання досліджуваних записів не представляється можливим у межах наданих зразків з урахуванням похибки наявних методик дослідження штрихів рукописних записів та підписів. Виконання рукописних записів у договорі доручення, датованому 19 лютого

2015 року, у зазначену в документі дату 19 лютого 2015 року не виключається.

Дані висновки підтверджені поясненнями експертів в судовому засіданні О. Посільського та Т. Ліхвара .

З наданих в судовому засіданні пояснень ОСОБА_1 встановлено, що ним особисто вранці 21 лютого 2015 року були передані ОСОБА_2 в присутності свого брата - ОСОБА_3 на території належної ОСОБА_2 виробничої бази грошові кошти в гривнях. Але через те, що бланки договору позики та розписки його брат забув в офісі в м. Одеса, тому він передав гроші в смт. Ширяєво, тому що сам мав їхати в м. Київ. Його брат ОСОБА_3 та ОСОБА_2 поїхали в м. Одеса, де в офісному приміщені підписали договір позики та розписку про отримання грошових коштів. Його брат підписав договір позики та розписку на підставі договору доручення від 19 лютого 2015 року, який був завчасно укладений між ним та його братом, оскільки він планував виїзд у відрядження до м. Київ.

Викликаний в судове засідання свідок ОСОБА_3 відмовився від давання показань, згідно статті 63 Конституції України та статті 71 ЦПК України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частина третя статті 237 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до частини 14 статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах

від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження

№ 61-8792св18, та від 08 квітня 2021 рокуу справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.

Під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій було встановлено, що факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується борговим документом - договором позики та розпискою про отримання позики від 21 лютого 2015 року.

Згідно висновку експерта судово-технічної експертизи документів Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 19-6144/6145 від 26 листопада 2019 року надані на експертизу документи є оригіналами, а не електорофотокопіями. Друковані тексти, рукописні записи, що розміщені у наданих на експертизу документах змінам у вигляді підчистки, травлення, додруковці (дописці) не піддавались. Підписи, що розміщені у графах (рядках) наданих на експертизу документів виконані без використання технічних прийомів (засобів) та без попередньої технічної підготовки.

Згідно висновку експерта судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 19-6035 від 26 грудня 2019 року підписи від імені ОСОБА_2 в розписці про отримання грошової позики від 21 лютого 2015 року та договорі грошового займу від 21 лютого 2015 року в графі «Директор» виконані самим ОСОБА_2 .

Згідно висновку експертів судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 20-4642 повторної комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 24 грудня 2020 року підписи від імені ОСОБА_2 у договорі позики у нижній правій частині лицьової сторони першого аркушу, у нижній середній частині зворотної сторони першого аркушу та на зворотному боці другого аркушу від 21 лютого 2015 року та розписці від 21 лютого 2015 року виконані самим ОСОБА_2 .

Згідно висновку експерта додаткової судово-технічної експертизи Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 20-4629 від 30 грудня 2020 року надані на експертизу документи є оригіналами, а не електорофотокопіями. Друковані тексти, рукописні записи, що розміщені у наданих на експертизу документах змінам у вигляді підчистки, травлення, додруковці (дописці) не піддавались. Підписи, що розміщені у графах (рядках) наданих на експертизу документів виконані без використання технічних прийомів (засобів) та без попередньої технічної підготовки.

Згідно висновку експертів Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз міністерства юстиції України за результатами проведення судово-технічної експертизи документів рукописні записи у договорі доручення, датованому 19 лютого 2015 року, виконані кульковими ручками, спорядженими пастами різних відтінків синьо-фіолетового кольору. У договорі доручення, датованому 19 лютого

2015 року, відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Рукописний текст у договорі доручення, датованому 19 лютого

2015 року, виконаний раніше жовтня 2016 року. Більш точно встановити період виконання досліджуваних записів не представляється можливим у межах наданих зразків з урахуванням похибки наявних методик дослідження штрихів рукописних записів та підписів. Виконання рукописних записів у договорі доручення, датованому 19 лютого

2015 року, у зазначену в документі дату 19 лютого 2015 року не виключається.

Дані висновки підтверджені поясненнями експертів в судовому засіданні О. Посільського та Т. Ліхвара.

Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, враховуючи, що оскільки в розписці та в договорі позики стоїть підпис ОСОБА_2 і зазначено, що кошти були передані, тому відповідно договір позики був укладений.

Оскільки грошові кошти відповідачем не повернуті, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення суми позики на користь позивача у розмірі 54 145 890,00грн.

Крім того, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно з статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних, розмір яких за обґрунтованими розрахунками судів складає

129 205,48 доларів США. В грошовому еквіваленті становить

3 497 972,85 грн.

При цьому апеляційним судом обґрунтовано відхилено доводи

ОСОБА_2 про те, що судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин положення частини 2 статті 533 ЦК України, оскільки право позивача на звернення до суду з відповідним позовом передбачено чинним законодавством, яке не забороняє йому як позикодавцю звернутися до суду з позовом про повернення суми боргу в національній валюті.

З огляду на вказане безпідставними є й доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів для підтвердження факту передачі відповідачу в позику саме 55 716 988,00 грн, оскільки такі спростовуються матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги про те, що договір доручення від 19 лютого 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є неукладеним, оскільки позивач не видав ОСОБА_3 довіреність, хоча для вчинення юридичних дій її наявність є обов`язковою, а тому в силу неукладеності договору доручення від 19 лютого 2015 року, неукладеним є і договір позики від 21 лютого 2015 року та відповідна розписка, спростовуються матеріалами справи.

Також у касаційній скарзі представник відповідача за первісним позовом зазначав, що суди попередніх інстанцій, визнавши доцільність допиту свідка, фактично неправомірно позбавили сторону відповідача можливості поставити запитання свідку відносно відомих йому фактичних обставин.

Разом з тим, згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Посилання представника відповідача на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 листопада2021 року у справі

№ 705/3275/18, провадження № 61-12851св21, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18, від 16 січня

2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18,

від 30 червня 2020 року у справі № 487/94/17, провадження № 38225св18є безпідставними, оскільки у цих постановах встановлені судами фактичні обставини є різними у порівнянні зі справою, яка є предметом перегляду.

Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Чорного Олексія Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 квітня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 жовтня

2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:Н. Ю. Сакара
О. В. Білоконь
О. М. Осіян