Ухвала

Іменем України

15 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 521/19773/21

провадження № 61-1976ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 11 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 січня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною заявою, в якій просив встановити факт постійного проживання його, уродженця міста Одеси, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він народився в місті Одесі. В 1980 році разом з батьками він вселився до квартири АДРЕСА_1 , де й був зареєстрованим до 1995 року. У 1990 році він документувався паспортом громадянина СРСР, паспорта громадянина України не отримував, однак за межі території України не виїжджав. У 2020 році він звернувся до Суворовського районного відділу у місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для отримання паспорта громадянина України вперше. Однак йому було відмовлено з підстав невстановлення належності до громадянства України. Йому вкрай необхідне громадянство України, оскільки він хворіє та не має змоги оформити будь-які соціальні виплати, придбати ліки, офіційно працевлаштуватися тощо.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 11 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 10 січня 2023 року, заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що у процесі судового розгляду з об`єктивністю та достовірністю встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України як в період до 01 липня 1991 року, так і після на встановлені дати - 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

08 лютого 2023 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМСУ в Одеській області) подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 11 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 січня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга ГУ ДМСУ в Одеській області мотивована тим, що в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справах № 654/3462/17 та № 757/44694/17-ц, згідно з якими передбачено обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів Державної міграційної служби України). Так, у справі № 654/3462/17 Верховний Суд зазначив, що заявником не надано доказів ініціювання питання щодо проведення процедури встановлення особи, а також доказів звернення заявника до міграційної служби із заявою про видачу паспорта замість втраченого, на підставі якої приймають рішення про відмову чи задоволення такої заяви, що буде відповідати Порядку, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для встановлення зазначеного факту, оскільки заявником не використано досудового врегулювання даного питання відповідно до Порядку. Крім того, процедура встановлення належності до громадянства України не повинна застосовуватися до заявника, так як він отримував паспорт громадянина України, про що він вказує у заяві. Заявник в цій справі не подавав відповідної заяви, не використав досудового врегулювання спору, тому його звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України є передчасним. Суди попередніх інстанцій не врахували, що не можуть бути встановленні в судовому порядку факти, зокрема належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави. Крім того, будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства перебувають в межах інтересу ГУ ДМСУ в Одеській області, тому в цій справі наявний спір про право.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в заяві про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , уродженця міста Одеси, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України, станом на 24 серпня 1991 року, заявник зазначив, що він звертався до Суворовського районного відділу у місті Одесі ГУ ДМСУ в Одеській області для оформлення та отримання паспорта громадянина України, однак йому відмовили, що й стало підставою для звернення до суду.

Згідно з листом Суворовського районного відділу у місті Одесі ГУ ДМСУ в Одеській області відділом розглянуто заяву від 30 жовтня 2020 року щодо надання адміністративної послуги з отримання громадянства України. У листі зазначено, що особу заявника встановлено. У зв`язку з невстановленням належності до громадянства України ОСОБА_1 відмовлено у видачі паспорта громадянина України на підставі матеріалів здійсненої перевірки та при цьому роз`яснено про право набуття громадянства України відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України». Рекомендовано звернутися до районного суду за місцем постійного проживання із заявою про встановлення факту постійного проживання та реєстрації на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Судами досліджено копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця: Україна, Одеська область, місто Одеса, актовий запис № 80. Батьками зазначені: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Свідоцтво про народження видано повторно Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 20 травня 2021 року. Серія НОМЕР_1 .

Згідно з листом Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 24 червня 2021 року за вих. № 1117/01-07 з 05 квітня 1995 року по 04 жовтня 1995 року ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Щодо інформації про місце реєстрації до 1991 року Департаментом повідомлено про відсутність можливості надання таких відомостей з підстав відсутності інформації.

З довідки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Комунальній установі «Обласний центр бездомних громадян» за адресою: місто Одеса, вулиця Красна, 11. У довідці також зазначено, що ОСОБА_1 дійсно звертався до Суворовського районного відділу у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо встановлення громадянства України. За результатами перевірки, проведеної на підставі заяви, встановлено особу ОСОБА_1 та встановлено, що він перебував у громадянстві СРСР, але не встановлено його належності до громадянства України. Довідка видана заступником начальника Суворовського районного відділу у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області Шанадаровським Р.

Згідно з довідкою Одеської загальноосвітньої школи № 12 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчався у школі № 12 з 01 вересня 1981 року та закінчив 8 класів у 1989 році.

З листа Державного навчального закладу «Одеський професійний ліцей морського транспорту» від 29 грудня 2021 року № 320 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчався у Середньому професійно-технічному училищі № 11 з 01 вересня 1989 року.

Згідно із заявою про видачу паспорта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Одеси, українець, батько: ОСОБА_2 - українець, мати: ОСОБА_3 - українка, місце проживання: АДРЕСА_1 , звернувся із заявою про видачу (обмін) паспорта у зв`язку з досягненням 16 років. Заява датована: 29 січня 1990 року.

Тобто станом на 1990 рік, заявник проживав на території України та в 1990 році,у віці 16 років отримав паспорт громадянина колишнього СРСР.

Згідно з довідкою Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради ОСОБА_1 , проходить курс лікування з клінічним діагнозом: С-z- гортаноглотка та перебуває на лікуванні з березня 2021 року.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України.

Оскільки заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Наведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Спірні правовідносини у справі № 523/14707/19 є подібними до правовідносин в цій справи. Так, у справі № 523/14707/19, як і в цій справі, предметом судового розгляду була заява про встановлення факту постійного проживання на території України, а відповідачем - ГУ ДМСУ в Одеській області.

Крім того, подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19 (провадження № 61-15297св20).

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суди попередніх інстанцій в цій справі виходили з того, що під час судового розгляду цей факт знайшов своє підтвердження. При цьому суди врахували, що встановлення факту постійного проживання на території України має для ОСОБА_1 юридичне значення, оскільки це необхідно йому для підтвердження належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України.

Враховуючи зазначене, вищевикладені правові висновки, які були застосовані судами попередніх в цій справі, узгоджуються з усталеною судовою практикою щодо розгляду справ за подібних правовідносин.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справах № 654/3462/17, № 757/44694/17-ц, не заслуговують на увагу, оскільки обставини, встановлені у вказаних справах, не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі, зокрема: у справі № 757/44694/17-ц заявник втратив паспорт громадянина СРСР та не надав доказів ініціювання питання щодо проведення процедури встановлення особи та звернення до міграційної служби із заявою про видачу паспорта замість втраченого; у справі № 654/3462/17 заявник не довів обставин, вказаних в його заяві.

Посилання в касаційній скарзі на недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів Державної міграційної служби України) також не заслуговує на увагу, оскільки: 1) в цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Суворовського районного відділу у місті Одесі ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про оформлення та отримання паспорта громадянина України, однак йому було відмовлено; 2) пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто обрання певного засобу правового захисту, в тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Зазначене узгоджується з правовими висновками, зазначеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Встановивши, що в цій справі метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання заявником паспорта громадянина України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність спору про право.

Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2020 року у справі № 521/21665/18 (провадження № 61-23379св19).

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 11 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 січня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко