Провадження № 22-ц/801/401/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 рокуСправа № 127/11014/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Якименко М. М.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач (особа, яка подала апеляційну скаргу) Вінницький державний педагогічний університет ім. Михайла Коцюбинського,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою Вінницького державного педагогічного університету ім. Михайла Коцюбинського, поданою його представником адвокатом Кронівець Тетяною Миколаївною, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Волошина С. В. в м. Вінниця, повне судове рішення складено 08 грудня 2022 року,-

в с т а н о в и в :

01 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Вінницького державного педагогічного університету ім. Михайла Коцюбинського про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що вона працювала на посаді доцента кафедри дошкільної освіти на підставі контракту від 01.09.2021 року. 09.11.2021 року їй був вручений витяг з наказу № 668-ос про відсторонення її від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV -2. Наразі вона оскаржує таке відсторонення. В подальшому, 26 квітня 2022 року ОСОБА_1 був вручений наказ № 168-ос від 25.04.2022 року про звільнення її з роботи з підстав відсутності на робочому місці (прогул) без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Також їй був вручений для ознайомлення витяг з наказу № 40-адм від 22.04.2022 року «Про результати службового розслідування», в якому зазначено, що за невиконання своїх посадових обов`язків, відсутність на робочому місці, подання неправдивої інформації про своє перебування в країні - агресора рф, що потягнуло за собою матеріальні збитки, до неї слід застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за відсутність на робочому місці (прогул) без поважних причин - п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З актом та службовою запискою від 22.04.2022, які стали підставою для видачі наказу про звільнення її не ознайомили. З текстом цього наказу ОСОБА_1 також не було ознайомлено. Посилаючись як на підставу своїх вимог на норми статей: 2, 40, 46, 94, 147-149, 233, ст. 235-236 КЗпП України, ст. 15, 16 ЦК України, ст. 2, 4, 5, 15, 84, 133, 175 ЦПК України, Закон України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» ОСОБА_1 , висуває вимогу: визнати незаконним та скасувати наказ Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського № 168-ос від 25.04.2022 року про звільнення та поновити її на роботі, зобов`язати відповідача виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з урахуванням вимог заяви про збільшення позовних вимог у розмірі 134 349, 08 гривень, а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати професійну правничу допомогу в сумі 10 000 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено:

- визнано незаконним та скасовано наказ ректора Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського від 25 квітня 2022 року №168-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » з займаної посади за відсутність на робочому місці (прогул) без поважних причин за п. 4 ч. 1 ст 40 КЗпП України;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри дошкільної освіти Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського;

- зобов`язано Вінницький державний педагогічний університет ім. М. Коцюбинського виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 квітня 2022 року по 31 жовтня 2022 року включно в сумі - 134 349, 08 гривень;

- вирішено питання розподілу судових витрат та витрат на правничу допомогу.

Не погодившись із цим рішенням, 09 січня 2023 року Вінницький державний педагогічний університет ім. М. Коцюбинського подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2022 року скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за безпідставністю.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції розглянув справу упереджено, побудував рішення на недоведеності факту повідомлення про допуск до роботи, однак не обгрунтував в чому саме це порушення виявилось, не надав оцінку доказам які були подані відповідачем, відмовив у виклику свідків, не надав оцінки заяві - повідомленню - вимозі, матеріалам службового розслідування, які свідчили про свідоме повторне залишення робочого місця позивачем без поважної причини та приховування від керівництва університету факту неявки на роботу впродовж тривалого часу.

У період з 01.03.2022 року по 05.04.2022 року ОСОБА_1 не повідомила про причини своєї відсутності і не подала керівництву університету жодного разу доказу того, що у неї буди перешкоди повернутися в Україну, хоча вона знала, що допущена до роботи 01 березня 2022 року.

Зазначає, що обраховано невірно середній заробіток, вважає, що суд повинен був обраховувати середній заробіток виходячи із заробітної плати за останні два місяці (березень та квітень 2022 року), а в резолютивній частині рішення суд повинен був вказати, що суму зазначено без утримання податків, проте не зробив це.

27 січня 2023 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу в якому посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, зазначає, що була відсутня на роботі з поважних причин, що було вірно встановлено судом.

Суд вірно обрахував середній заробіток за вересень та жовтень 2021 року, так як вони були останніми повними місяцями її роботи, оскільки 08.11.2021 року вона була відсторонена.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін та стягнути з Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського на її користь витрати професійну правничу допомогу в сумі 10 000 гривень.

В судовому засіданні апеляційного суду представник Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського адвокат Кронівець Т. М. підтримала викладене в апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просила залишити без змін.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні обставини:

- З 01.09.2021 року ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Вінницьким державним педагогічним університетом ім. Михайла Коцюбинського працює на посаді доцента кафедри дошкільної освіти відповідно до наказу від 01.09.2021 № 482 ос. (а. с. 20 - 26), контракт з науково ? педагогічним працівником на а. с. 15-18.

- 08.11.2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи на підставі наказу 668-ос від 08.11.2021 року «Про відсторонення від роботи» на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати (а. с. 19, 168).

- Наказом «Про допуск до роботи працівників, відсторонених від роботи» №131-ос від 01.03.2022 року, доцента кафедри дошкільної освіти ОСОБА_1 з 01.03.2023 року до завершення воєнного стану було допущено до роботи (а.с 164 - 155),

- відповідно до акту складеного 01.03.2023 року ОСОБА_1 було повідомлено про допуск до роботи через мобільну мережу Viber (а.с. 167).

- Згідно актів від 07.03.2022, 08.03.2022, 10.03.2022 року, складених працівниками відповідача (без зазначення посад) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Боднар (ініціали нерозбірливо) зафіксовано, що ОСОБА_1 у вказані дні була відсутня на робочому місці з 08.30 год. до 17:30 год. (а. с. 69 - 71).

- Відповідно до службової записки декана факультету дошкільної і початкової освіти ім. В. Волошиної ОСОБА_5 від 10.03.2022 року ОСОБА_1 допущена до роботи з 01.03.2022 року, перебуває на території російської федерації, своїх посадових обов`язків не виконує (а. с. 72).

- Згідно Акту комісії зі службового розслідування від 22.04.2022 року відносно доцента кафедри дошкільної освіти ОСОБА_1 комісія пропонує застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за відсутність на робочому місці (прогул) без поважних причин - п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 65 - 68).

- За результатами службового розслідування 22.04.2022 року видано наказ № 40-адм «Про результати службового розслідування», в п. 3 якого, зазначено, що за невиконання своїх посадових обов`язків, відсутність на робочому місці, подання неправдивої інформації про своє перебування в країні-агресора РФ, що потягнуло за собою матеріальні збитки, вирішено застосувати до доцента кафедри дошкільної освіти ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за відсутність на робочому місці (прогул) без поважних причин - п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 36, 90).

Наказом Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського № 168-ос від 25.04.2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади доцента кафедри дошкільної освіти з 26.04.2022 року за відсутність на робочому місці (прогул) без поважних причин відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Підставою наказу є службова записка помічника ректора з кадрових питань - начальника відділу ОСОБА_7, акт від 22.04.2022 року (а.с. 35).

05.04.2022 року ОСОБА_1 на електронну адресу першого проректора університету надіслала електронний лист з поясненнями, у якому повідомила, що 02.02.2022 року вона разом з чоловіком поїхали до російської федерації у зв`язку з тим, що матері її чоловіка проведено операцію та вона перебувала в важкому стані, у зв`язку з необхідністю здійснення за нею догляду. 22.02.2022 року вона з чоловіком (який є громадянином російської федерації) забронювали квитки на автобус до міста Вінниці, однак у зв`язку з початком військових дій виїхати вони не змогли. Лише 13.03.2022 року вона з Калінінграда вирушила до Варшави та 14.03.2022 року змогла здійснити перетин кордону між Польщею та Україною (а. с. 78 - 79).

Доводи позивача в частині перетину державного кордону Польщі та України 14.03.2022 в напрямку в`їзд в Україну підтверджуються копією сторінки її закордонного паспорту (а. с. 77, 146).

Прибувши до міста Вінниці 15.03.2022 року ОСОБА_1 приступила до роботи, що не заперечується стороною відповідача.

Між сторонами виник спір стосовно законності застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, поновлення на роботі та зобов`язання відповідача виплатити заробітну плату за час незаконного звільнення.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП).

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Як вбачається зі змісту статті 40 КЗпП України, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом) протягом робочого дня.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП).

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Отже, під час розгляду справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

Варто також зауважити і про те, що зі змісту ст. 138 КЗпП України вбачається обов`язок саме роботодавця доводити наявність умов, серед яких вина працівника, для притягнення такого до відповідальності. Тобто, у трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості, що підтверджується відповідною судовою практикою, наприклад постановами ВС від 24.07.2019 р. у справі № 359/4316/17, від 08.10.2020р. у справі №202/2817/19.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі.

Як було зазначено в Постанові КЦС ВС від 05 грудня 2018 року у справі № 754/16137/15?ц до поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження № 61-10432св21) зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом № 2102-IX від 24.02.2022 року (Із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022 року) на території України введено воєнний стан.

Загальновідомим є те, що з цього часу позивач була позбавлена можливості повернутися на територію України у звичайний спосіб, що і змусило її повертатись в Україну через країни Прибалтики і Польщу, що підтверджується копією її закордонного паспорта (а.с. 77, 146), а з урахуванням того, що 15.03.2022 року позивач уже приступила до виконання посадових обов`язків, апеляційний суд виснує, що вона дійсно вжила всіх можливих заходів для повернення в Україну, а , відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що причини її відсутності на роботі, які зафіксовані в Актах (07.03.2022 року, 08.03.2022 року, 10.03.2022 року), є поважними.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те, що початок 24 лютого 2022 року російською федерацією широкомасштабної збройної агресії проти України та припинення транспортного сполучення між двома державами є загальновідомою обставиною, а як наслідок такою, що не підлягає доказуванню, а отже, будучи відстороненою з 08 листопада 2022 року від роботи та перебуваючи за кордоном, отримавши на Viber повідомлення, що з 01.03.2022 року вона допущена до роботи, позивач не мала змоги вчасно прибути на робоче місце та виконувати свої посадові обов`язки з поважних причин, відтак зазначена у наказі підстава для звільнення ОСОБА_1 , а саме: прогул без поважних причин, не знайшла свого підтвердження.

Відтак суд першої інстанції дав оцінку і Акту службового розслідування від 22.04.2022 року, і Актам від 07.03.2022, 08.03.2022, 10.03.2022 від, тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу упереджено та не надав оцінку доказам які були подані відповідачем, є безпідставними.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач не вжив заходів для того щоб відібрати пояснення у ОСОБА_1 про причини її відсутності на робочому місці, а надану відповідачем роздруківку, яку він позиціонує як пояснення ОСОБА_1 та яка міститься на а.с. 83, не можна вважати доказом в розумінні статті 76 ЦПКУ, так як це не є ні письмовим, ні електронним доказом, ні роздруківкою з електронної пошти, а просто набраним текстом.

Отже суд першої інстанції підставно дійшов до переконання, що відповідач, будучи обізнаним про перебування позивача за межами України (на території рф, куди вона виїхала до початку повномасштабного вторгнення країни-агресора) та неможливість негайного повернення позивача до України для виконання службових обов`язків, зібравши матеріали про відсутність позивача на робочому місці 07.03.2022, 08.03.2022, 10.03.2022, штучно створив передумови для звільнення позивача, зокрема, за прогул, з акту службового розслідування за фактом відсутності працівника на роботі від 22.04.2022, слідує, що комісією констатовано факт відсутності ОСОБА_1 на роботі, однак не встановлено причин її відсутності.

Апеляційний суд виснує, що суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, дав вірну оцінку правовідносинам, що склалися, правильно застосував норми матеріального права та дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасування наказу № 168-ос від 26.04.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення її на роботі на раніше займаній посаді, а доводи апеляційної скарги зводяться виключно до незгоди з оцінкою доказів, наданих судом першої інстанції та не спростовують її.

Відтак апеляційний суд погоджується і з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Проводячи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 26.04.2022 року по 31 жовтня 2022 року, суд першої інстанції взяв інформацію із довідки, виданої Вінницьким державним педагогічним університетом ім. М. Коцюбинського 05.05.2022 № 82 (а.с. 30), з якої вбачається, що останніми повними місяцями роботи позивача були вересень та жовтень 2021 року, за які заробітна плата ОСОБА_1 становила 21 536, 88 грн та 21 536, 88 грн відповідно, саме ці два місяці взяті судом для розрахунку у відповідності до вимог п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що позивачка отримала заробітну плату за весь березень і 26 днів квітня 2022 року, є безпідставними, оскільки сторонами на заперечується, що ОСОБА_1 приступила до роботи 15 березня 2022 року, відповідачем було видано наказ про звільнення її за прогул, вчинений в березні 2022 року, а тому твердження про те, що за березень 2022 року їй було здійснено виплату заробітної плати за повний місяць роботи видається абсурдним.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що в резолютивній частині рішення суд першої інстанції повинен був вказати, що середній заробіток за час вимушеного прогулу зазначено без утримання податку, однак це не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення, і може бути усунуто шляхом роз`яснення цього рішення, якщо таке рішення буде незрозумілим при його виконанні.

Отже, доводи апеляційної скарги Вінницького державного педагогічного університету ім. Михайла Коцюбинського не знайшли свого підтвердження, судове рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак апеляційним судом дано оцінку основним аргументам відповідача та позивача, викладеним в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, суд зазначає, що Вінницьким державним педагогічним університетом ім. Михайла Коцюбинського було сплачено 1 235, 40 грн судового збору (а. с. 100), проте оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені відповідачем судові витрати слід залишити за ним.

Вирішуючи питання щодо компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає наступне.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 висуває вимогу про стягнення з Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського на її користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень. На підтвердження повноважень адвоката Хоменчука А. О., який представляє інтереси ОСОБА_6 до відзиву на апеляційну скаргу додано ордер серії АВ № 1061325 датований 25.01.2023 року (а.с. 223), копію свідоцтва на зайняття адвокатською діяльністю Серії ВН № 000655 (а.с. 224); Додаток до договору про надання правничої допомоги № 115/21, датований 25 січня 2023 року (а. с. 219); Акт передачі - прийняття наданих послуг (а.с. 222), Детальний опис робіт виконаних адвокатом про справі, в переліку наданих послуг вказано: вивчення матеріалів формування позиції та надання консультації - 2 год.; підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу - 3 год.; представництво у Вінницькому апеляційному суді, участь в судових засіданнях - 2 500 грн (а.с. 220), а також квитанцію від 27.01.2023 року про сплату гонорару у сумі 10 000 грн (а.с. 221).

Враховуючи надані заявником докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог щодо компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із визначеним розміром витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 та виснує, що заявлені витрати на правничу допомогу не відповідають складності справи, складання відзиву на апеляційну скаргу не потребувало аналізу великої кількості документів, адже адвокат приймав участь в суді першої інстанції та був знайомий з матеріалами справи, а у справах даної категорії наявна усталена судова практика, в суді апеляційної інстанції адвокат участі не приймав.

Тому, враховуючи предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського на користь ОСОБА_1 , до 3 000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Вінницького державного педагогічного університету ім. Михайла Коцюбинського, подану його представником адвокатом Кронівець Тетяною Миколаївною, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені Вінницьким державним педагогічним університетом ім. Михайла Коцюбинського у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Стягнути з Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського на користь ОСОБА_1 3 000 (три тисячі) гривень витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Вінницький державний педагогічний університет ім. М. Коцюбинського, м. Вінниця, вул. Острозького, 32, .

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. В. Ковальчук

М. М. Якименко

Повне судове рішення складено 21 лютого 2023 року