ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11569/21

Головуючий у першій інстанції Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/364/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерне товариство «Сенс Банк» (до зміни найменування Акціонерне товариство «Альфа-Банк»),

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 22 листопада 2022 року.

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що з 31 липня 2004 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2014 року розірвано. За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжям придбано спірну квартиру, яку на праві власності зареєстровано за колишньою дружиною. Оскільки угоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто, вважає, що спірна нерухомість підлягає розподілу в рівних частках.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 лютого 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, АТ «Альфа-Банк» (т. 1 а.с. 94).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 грудня 2021 року, у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 . Судові витрати покладено на позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповноту встановлення обставин справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставності висновку районного суду про те, що спірна квартира є об`єктом іпотеки АТ «Альфа-Банк», і іпотекодержатель має намір скористатися правом звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог по кредитному договору від 25 квітня 2008 року, позичальником за яким є позивач, а відповідачка майновим поручителем.

Позивач зазначає, що районний суд дійшов хибного висновку про належність спірної квартири банку, спираючись на рішення суду, яке на момент розгляду даної справи не набрало законної сили. Наголошує, що на даний час право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_2 на законних підставах та згідно з чинним законодавством. Крім того, наявність обтяження квартири договором іпотеки не припиняє право власності одного з подружжя на придбане у період шлюбу та за спільні кошти майно.

Звертає увагу на невмотивованість позиції суду щодо негативних наслідків для кредитора у разі поділу квартири, оскільки Верховний Суд у своїх постановах від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц та від 03 червня 2020 року у справі № 201/6412/17 наголосив, що положеннями ЗУ «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. При цьому поділ спільного майна, зокрема іпотечного, не є розпорядженням ним, оскільки в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності, отже, перебування нерухомості в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя та не порушує прав іпотекодержателя.

Наголошує на тому, що визнання за ним частки у спірній квартирі може позитивно вплинути на виконання кредитних зобов`язань перед банком, оскільки належне йому на праві власності майно може бути реалізовано в рамках виконавчого провадження, а виручені кошти спрямовані на погашення заборгованості по виконавчому документу, яка за судовим рішенням складає 933 458,36 грн. Натомість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 37, 38 ЗУ «Про іпотеку» наразі неможливе у зв`язку з дією воєнного стану на території України.

Відповідачкою та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

У поданій до апеляційного суду заяві представник АТ «Сенс Банк» заперечував проти доводів апеляційної скарги, оскільки предмет позову стосується квартири, яка належить банківській установі, що підтверджується постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 750/2254/19, з мотивів якої вбачається, що банк, як іпотекодержатель, правомірно зареєстрував за собою право власності на квартиру, звернувши стягнення в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 лютого 2022 року у справі № 750/2254/19, яке набрало законної сили, фактично на час розгляду даної справи право власності на спірну квартиру має бути зареєстровано за іпотекодержателем АТ «Альфа-Банк».

Районний суд указав на те, що позивач, звертаючись з цим позовом, не повідомив суду, що спірна квартира знаходиться в іпотеці, а також про невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, у забезпечення яких відповідачкою передано квартиру в іпотеку. Жодна зі сторін не повідомила про знаходження в провадженні суду цивільних справ щодо спорів з приводу спірного майна (квартири) та про наявність судових рішень, ухвалених у цих справах.

Суд констатував, що позов про поділ майна подружжя порушує права та інтереси третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, фактично направлений на недопущення звернення стягнення на спірне майно і свідчить про очевидну недобросовісність та зловживання своїми правами стосовно кредитора.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що сторони з 31 липня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2014 року розірвано (т. 1 а.с. 7, 8). Після розірвання шлюбу відповідачка змінила прізвище « ОСОБА_3 » на дошлюбне « ОСОБА_4 ».

04 квітня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого відповідачка придбала квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 9). У п. 4.6 договору зазначено, що покупець придбаває квартиру зі згоди свого чоловіка ОСОБА_1

08 квітня 2008 року право приватної власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_6 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 10).

25 квітня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_6 , яка є майновим поручителем за зобов`язанням ОСОБА_1 (позичальник) за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 985/08-040 від 25 квітня 2008 року (основне зобов`язання), укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого передано в іпотеку банку в якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 114-115).

05 вересня 2014 року відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила своє прізвище на « ОСОБА_8 » (т. 1 а.с. 12).

23 серпня 2017 року позивач та відповідачка подали письмові заяви до Голови правління ПАТ «Укрсоцбанк», в яких надали згоду на добровільну реалізацію нерухомого майна, переданого в іпотеку: квартири АДРЕСА_1 . Указане майно останні, згідно з поданими заявами, передають банку для продажу з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 985/08-040 від 25 квітня 2008 року.

На підставі рішення державного реєстратора Чернігівської РДА Пінчука І.Ю. від 08 лютого 2019 року за № 45423963 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк».

Зазначене рішення державного реєстратора оскаржувалося ОСОБА_2 у судовому порядку.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витягу з державного реєстру банків АТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Сенс Банк», про що у відповідних реєстрах наявні відомості, зроблені 30 листопада 2022 року та 01 грудня 2022 року (т. 2 а.с. 11, 12).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 08 лютого 2019 року та запису про проведену державну реєстрацію права власності від 05 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання права власності відмовлено (т. 1 а.с. 171-172). Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, взявши до уваги письмові заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Голови правління ПАТ «Укрсоцбанк» на добровільну реалізацію квартири, переданої в іпотеку, виходив з того, що позивачка не довела своїх тверджень про те, що спірна квартира є єдиним її місцем проживання з неповнолітньою дитиною.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 лютого 2022 року змінено та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови (т. 1 а.с. 173-180).

Дійшовши висновку про наявність інших мотивів для відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції констатував про обрання позивачкою неналежного способу захисту та зазначив, що з урахуванням наявності невиконаного ОСОБА_1 основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого позивачкою не оспорювалися, права останньої не порушені, оскільки державна реєстрація права власності за банком була проведена з метою забезпечення прав іпотекодержателя.

Апеляційний суд наголосив, що заявлені позивачкою вимоги про визнання неправомірними дій державного реєстратора щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень та внесення запису про проведену державну реєстрацію права власності, скасування цього рішення та запису про проведену державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не впливають і не можуть вплинути на права позивачки щодо права на предмет іпотеки, а позовні вимоги про визнання права власності на спірну квартиру мають похідний характер.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності та визнання права власності 04 серпня 2021 року за відповідачкою повторно зареєстровано право власності на спірну квартиру на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2021 року у справі № 2/750/1341/21 (т. 1 а.с. 59).

З наявних у ЄДРСР відомостей вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2021 року у справі 750/4277/21 (провадження № 2/750/1341/21) задоволено позов ОСОБА_2 та витребувано з незаконного володіння АТ «Альфа-Банк» на користь позивачки квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 вересня 2021 року задоволено заяву АТ «Альфа-Банк» про перегляд рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2021 року у зв`язку з нововиявленими обставинами. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк» про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 вересня 2021 року залишено без змін.

Звернувшись з позовом про поділ майна подружжя, ОСОБА_1 зазначав, що у період подружнього життя з ОСОБА_2 придбано квартиру, розташовану по АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою, проте після розірвання шлюбу згоди щодо поділу нерухомого майна з колишньою дружиною не досягнуто.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

За змістом ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також

борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

За правилами п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відповідає вимогам закону.

У справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 2004 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2014 року розірвано.

Під час перебування у шлюбі 04 квітня 2008 року сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 , а 08 квітня 2008 року за ОСОБА_6 зареєструвано право приватної власності на вказану нерухомість.

З доданої позивачем до апеляційної скарги копії рішення Ріпкинського районного суду від 21 травня 2015 року (т. 1 а.с. 245-247) вбачається, що 25 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 985/08-040, відповідно до якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти зі сплатою 13,5 % річних в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 32 200 доларів США з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 21 березня 2017 року на умовах, визначених договором кредиту.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання 25 квітня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_9 , яка виступила майновим поручителем за зобов`язанням ОСОБА_1 , укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідачка передала банківській установі в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Наведеним вище рішенням Ріпкинського районного суду від 21 травня 2015 року з ОСОБА_1 на користь АКБ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість, в тому числі за кредитним договором від 25 квітня 2008 року, в розмірі 62 358,31 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 933 458,36 грн.

23 серпня 2017 року сторони надали банку письмові згоди на добровільну реалізацію нерухомого майна, переданого в іпотеку: квартири АДРЕСА_1 , з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 985/08-040 від 25 квітня 2008 року.

На підставі рішення державного реєстратора від 08 лютого 2019 року за № 45423963 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» (нині АТ «Сенс Банк»).

Зазначене рішення державного реєстратора оскаржувалося ОСОБА_2 у судовому порядку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 лютого 2022 року, яке залишене без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до АТ «Укрсоцбанк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 08 лютого 2019 року та запису про проведену державну реєстрацію права власності від 05 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання права власності відмовлено.

Таким чином, як правильно указав суд першої інстанції, враховуючи наявність судового рішення, яке набрало законної сили, фактично на час розгляду справи право власності на спірну квартиру має бути зареєстровано за іпотекодержателем АТ «Сенс Банк», оскільки законність проведення державної реєстрації права власності за банківською установою доведена судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій. Тобто на час звернення ОСОБА_1 з цим позовом власником спірної нерухомості фактично являється банківська установа.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно зазначив, що позивач, звертаючись з даним позовом про поділ майна подружжя, не повідомив суд, що спірна квартира перебувала в іпотеці, а також про невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, у забезпечення яких відповідачкою передано квартиру в іпотеку. Жодна зі сторін під час розгляду справи не повідомила районний суд про знаходження в провадженні судів цивільних справ щодо спорів з приводу спірної квартири та про наявність судових рішень, ухвалених у цих справах.

Відповідачка, будучи обізнаною про наявність в суді даного спору, відзив на позов не подала, заперечень щодо поділу майна подружжя не висловила. Правом подання відзиву на апеляційну скаргу сторона відповідача також не скористалася.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 грудня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 . Оскаржуваним рішенням суду наведені заходи забезпечення позову скасовані.

У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/3901/16-ц зроблено висновок про те, що ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого на користь іпотекодержателя рішення про стягнення з позичальника кредитної заборгованості та впливає на можливість банку звернути стягнення на іпотечне майно.

Наведені обставини дають апеляційному суду підстави дійти висновку, що сторони, будучи колишнім подружжям, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно АТ «Сенс Банк», оскільки наявність позову про поділ квартири, що була передана банку в іпотеку, та на яку згодом звернуто стягнення шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, порушує майнові інтереси кредитора, а подання цього позову направлене на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова