ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2940/23 Справа № 177/886/22 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 177/886/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач Моторне (транспортне) страхове бюро України

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 грудня 2022 року,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року позивач Моторне (транспортне) страхове бюро України звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, у якому покликаючись на ст.ст. 1166, 1187, 1191, 1193 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просив стягнути з відповідача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 176 663 грн. та сплачений судовий збір.

Вимоги обґрунтовані тим, що 22 січня 2020 року об 22-20 хв. трапилася дорожньо-транспортна пригода за участі ОСОБА_1 , який керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Хюндай», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись в напрямку м. Умань допустив наїзд на пішохода, внаслідок чого пішохід ОСОБА_3 загинув на місці події.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 28 липня 2020 року кримінальне провадження за фактом такого ДТП було закрито через відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Оскільки відповідач несе відповідальність за завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки, то повинен відповідати за шкоду безвідносно до встановлення його провини у скоєнні такої пригоди. На виконання вимог закону, на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, цивільна-правова відповідальність відповідача не була застрахована.

Враховуючи наведене саме МТСБУ здійснило страхове відшкодування витрат на поховання в сумі 6 635 грн. та регламентної виплати утриманцям померлого в сумі 170 028 грн.

Внаслідок цього, будучи особою, яка відшкодувала шкоду, завдану відповідачем, позивач має право зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_1 у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України в порядку регресу 176 663 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України судові витрати в сумі 2 481 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що водій ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути вказаної ДТП та в його діях будь-яких невідповідностей Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, не було, що підтверджується висновком судової авто-технічної експертизи № 4/490 від 22 липня 2020 року, на підставі чого за відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, провадження у справі № 000028 на досудовому розслідуванні було закрито постановою СУ ГУ Національної поліції в Черкаській області від 28 липня 2020 року.

Також судом не враховано, що під час руху пішохід ОСОБА_3 , перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, отже потерпілий ОСОБА_3 умисно, через свою грубу необережність, здійснив вихід на проїзну частину, тому шкода, завдана йому за ст. 1193 ЦК не відшкодовується, оскільки його порушення ПДР знаходились у прямому причинному зв`язку з настанням ДТП, під час якої йому заподіяно шкоду, тобто встановлено вину ОСОБА_3 .

Апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_1 була відсутня технічна можливість уникнути ДТП, що є непереборною силою та на відсутність рішення суду про наявність провини ОСОБА_1 у настанні ДТП, внаслідок чого цивільно-правова відповідальність останнього не настала, тому він не має відшкодовувати заявлені позивачем збитки.

Також апелянт зауважує на тому, що представник позивача не довів, що ОСОБА_4 перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 , оскільки не надано довідки про розмір її пенсії чи доходів. Отже, ОСОБА_4 не мала права на отримання відшкодування шкоди. У справі відсутні й розрахунки страхової виплати від МТСБУ.

Також апелянтом подано суду апеляційної інстанції заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин з посиланням на те, що дорожньо-транспортна пригода сталась 22 січня 2020 року, отже строк позовної давності тривалістю у три роки починає перебіг саме з 22 січня 2020 року і спливає 22 січня 2023 року, проте з позовом до суду позивач звернувся 23 серпня 2022 року, тобто після спливу строків позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити без змін рішення суду першої інтарсії, як законне та обґрунтоване, на думку представника позивача, апеляційну скаргу відповідача просить залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою про закриття кримінального провадження від 28 липня 2020 року було закрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР № 0000028 від 31 січня 2020 року через відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Вказаною постановою установлено, що 22 січня 2020 року біля 22-20 хв. на 544 км. + 530 м. автодороги «Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка» поблизу с. Паланка Уманського району Черкаської області водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Хюндай», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись в напрямку м. Умань, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який перебігав проїзну частину по діагоналі зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, внаслідок чого трапилася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої пішохід ОСОБА_3 загинув на місці події, що також підтверджується довідкою про причину смерті останнього.

Відсутність полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на транспортний засіб автомобіль марки «Хюндай», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , підтверджується відомостями від 16 серпня 2022 року, а також повідомленням про ДТП від 08 квітня 2020 року, направленим на адресу МТСБУ представником ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Свідоцтвом про смерть ОСОБА_7 , актовий запис № 10 від 21 червня 2017 року, виданий виконкомом Паланської сільської ради Уманського району Черкаської області, підтверджується загибель батька ОСОБА_3 .

Довідкою про склад родини виконкому Паланської сільської ради Уманського району Черкаської області від 23 квітня 2020 року установлено, що до складу родини померлого ОСОБА_3 , на момент його загибелі, входила лише матір останнього, ОСОБА_4 , які мешкали по АДРЕСА_1 .

Згідно чеку від 23 січня 2020 року ФОП ОСОБА_8 , договору № 18/1 від 23 січня 2020 року організації та проведення поховання, виписок з Єдиного державного реєстру юридичних осіб на ФОП ОСОБА_8 й свідоцтвом платника єдиного податку на ФОП ОСОБА_8 , витрати ОСОБА_4 на поховання сина, ОСОБА_3 , склали 6 635 грн.

08 квітня 2020 року, ОСОБА_4 звернулась до позивача з заявою про відшкодування страхового відшкодування, пов`язаного із витратами на поховання ОСОБА_3 .

Також 08 квітня 2020 року ОСОБА_4 звернулась до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування через втрату годувальника матір`ю загиблого, як пенсіонерці, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_2 .

08 квітня 2020 року з заявою про виплату страхового відшкодування через втрату годувальника неповнолітнім сином загиблого звернулась ОСОБА_5 , яка є законним представником ОСОБА_6 .

На підставі довідки щодо розміру страхового відшкодування від 18 листопада 2020 року МТСБУ на суму 85 014 грн., наказу позивача від 20 листопада 2020 року внаслідок ДТП, що сталась 22 січня 2020 року за участі автомобіля марки «Хюндай», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , МТСБУ було проведено виплату страхового відшкодування ОСОБА_4 в розмірі 85 014 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 2544860 від 20 листопада 2020 року.

Відповідно до довідки про розмір страхового відшкодування від 18 листопада 2020 року МТСБУ на суму 85 014 грн., наказу позивача від 20 листопада 2020 року внаслідок ДТП, що сталась 22 січня 2020 року за участі автомобіля марки «Хюндай», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , МТСБУ було проведено виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_6 в розмірі 85 014 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 2544868 від 20 листопада 2020 року.

Крім цього, згідно довідки щодо розміру страхового відшкодування від 05 травня 2021 року МТСБУ на суму 6 635 грн., наказу позивача від 11 травня 2021 року внаслідок ДТП, що сталась 22 січня 2020 року за участі автомобіля макри «Хюндай», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , МТСБУ було проведено виплату страхового відшкодування ОСОБА_4 в розмірі 6 635 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 1030253 від 12 травня 2021 року.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повинен відшкодувати позивачу страхове відшкодування, виплачене потерпілим внаслідок ДТП за участі відповідача, що було заподіяно при експлуатації незабезпеченого відповідачем транспортного засобу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Таким чином, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За фактом завдання шкоди виникає деліктне зобов`язання, яке припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

При цьому, регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Колегія суддів виходить з того, що деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди, натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

В свою чергу, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (п. 1.12 ст. 1 цього закону).

На підставі п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 21.1 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат).

За п. 21.3 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень п. 21.3 ст. 21 Закону на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Відповідно до пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п. 1.7 ст. 1 Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Так на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, батькам, які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.

Також згідно із п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик заподіювача шкоди, який хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц.

За ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст. 13 Закону.

Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Так за ч. 1 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

На підставі ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

При цьому за ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування, зокрема, шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Відсутність провини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, страховиком особи, яка завдала шкоду смертю фізичної особи.

При цьому відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Особливість ж правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія завдавача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина завдавача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили, тому її називають підвищеною. Отже, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 26 квітня 2022 року по справі № 184/1461/20-ц.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач повинен відшкодувати позивачу страхове відшкодування, виплачене потерпілим внаслідок ДТП за участі відповідача, що було заподіяно при експлуатації ним незабезпеченого транспортного засобу.

При цьому не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що водій ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути вказаної ДТП та в його діях будь-яких невідповідностей Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, не було, що підтверджується висновком судової авто-технічної експертизи № 4/490 від 22 липня 2020 року, на підставі чого за відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, провадження у справі № 000028 на досудовому розслідуванні було закрито постановою СУ ГУ Національної поліції в Черкаській області від 28 липня 2020 року, оскільки відсутність у діях ОСОБА_1 невідповідностей ПДР України, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням ДТП, внаслідок якої загинув ОСОБА_3 , так само як й складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК, не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану керованим ним автомобілем внаслідок загибелі ОСОБА_3 .

Також не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що під час руху пішохід ОСОБА_3 , перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, отже потерпілий ОСОБА_3 умисно, через свою грубу необережність, здійснив вихід на проїзну частину, тому шкода, завдана йому за ст. 1193 ЦК не відшкодовується, так як його порушення ПДР знаходились у прямому причинному зв`язку з настанням ДТП, під час якої йому заподіяно шкоду, тобто встановлено вину ОСОБА_3 , оскільки вина потерпілого ОСОБА_3 не враховується у даному випадку за ч. 3 ст. 1193 ЦК України, так як у справі йдеться про відшкодування шкоди, завданої саме смертю годувальника та з витрат на поховання.

При цьому слід зауважити, що за ч.5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, провадження № 61-37654св18; від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, провадження № 61-26702св18; від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, провадження № 61-26195св18; від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц, провадження № 61-33216св18; від 26 квітня 2022 року у справі №184/1641/20, провадження №61-14226св21.

Відповідачем не доведено тих обставин, що ОСОБА_3 , який помер внаслідок ДТП, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 була відсутня технічна можливість уникнути ДТП, що є непереборною силою та на відсутність рішення суду про наявність провини ОСОБА_1 у настанні ДТП, внаслідок чого цивільно-правова відповідальність останнього не настала, тому він не має відшкодовувати заявлені позивачем збитки колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відсутність у ОСОБА_1 технічної можливості уникнути наїзду не відповідає ознакам надзвичайності та невідворотності, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки, зокрема з його шкідливими властивостями та особливостями експлуатації.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено, що ОСОБА_4 перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 , оскільки не надано довідки про розмір її пенсії чи доходів, отже, ОСОБА_4 не мала права на отримання відшкодування шкоди, так як доведення за ст. 1200 ЦК по даній справі факту перебування непрацездатної матері померлого ОСОБА_3 на його утриманні не впливає на розмір страхового відшкодування утриманцям такого померлого, оскільки до них за законом віднесено дитину потерпілого ОСОБА_3 , яка в будь-якому випадку отримала б страхове відшкодування за шкоду, заподіяну внаслідок смерті батька, в розмірі 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі на день настання такого страхового випадку, тобто у сумі 170 028 грн.

Також слід зауважити, що груба необережність потерпілого ОСОБА_3 не може бути підставою для зменшення розміру відшкодування відповідачем у дані справі за ч. 2 ст. 1193 ЦК України, оскільки спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», визначено, що загальний розмір страхового відшкодування утриманцям померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, заподіяної смертю потерпілого.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у справі відсутні розрахунки страхової виплати від МТСБУ колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявні довідки № 1 та № 2 щодо розміру страхового відшкодування від 18 листопада 2020 року МТСБУ.

Подана апелянтом до суду апеляційної інстанції заява про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин з посиланням на те, що дорожньо-транспортна пригода сталась 22 січня 2020 року, отже строк позовної давності тривалістю у три роки починає перебіг саме з 22 січня 2020 року і спливає 22 січня 2023 року, проте з позовом до суду позивач звернувся 23 серпня 2022 року, тобто після спливу строків позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову не може бути підставою для скасування судового рішення та відмови в задоволенні позовних вимог позивача з тих підстав, що строк позовної давності за даними правовідносинами спливає 22 січня 2023 року, а з позовом до суду позивач звернувся 23 серпня 2022 року, тобто в межах строків позовної давності.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: