Справа № 455/167/21
Провадження № 2/455/114/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

22 лютого 2023 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Пошивака Ю.П.,

секретар судового засідання Бобельська Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду - залі судових засідань, цивільну справу №455/167/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про звільнення майна з під арешту,

В С Т А Н О В И В :

09.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції у Львівській області про звільнення майна з під арешту, посилаючись на те, що постановою слідчого ОВС СУ ГУ МВСУ у Львівській області від 11.08.2008 року було накладено арешт на вклади, цінності та інше його майно, де б таке не знаходилося з метою забезпечення цивільного позову.

Відповідно до виписки з вироку Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.11.2010 року, справа №1-10/10, його було звільнено від відбування покарання відповідно до ст.75 КК України з випробуванням, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину.

Протягом іспитового строку ОСОБА_1 не вчинив нового злочину, до відповідальності не притягався.

28.10.2020 року позивач отримав у власність земельну ділянку і під час її оформлення довідався, що на все його майно накладено арешт. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №243268560 від 05.02.2021 року, на невизначене майно, все майно, що належить ОСОБА_1 накладено арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно ГУ МВСУ у Львівській області від 21.08.2008 року.

На даний час він хоче здійснити переоформлення частини свого майна, але, оскільки, на нього накладено арешт, змушений звернутися до суду.

Просить зняти арешт та заборону відчуження невизначеного майна, всього майна, що належить йому, накладений постановою про арешт майна обвинуваченого від 11.08.2008 року.

Ухвалою судді від 10.02.2021 року позовну заяву було залишено без руху.

26.02.2021 року недоліки позову було усунуто.

Ухвалою судді від 24.03.2021 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 10 годину 00 хвилин 04.06.2021 року.

06.05.2021 року до суду від Головного управління Національної поліції у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник ГУНП у Львівській області Ю.Невелич просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 11.08.2008 року в ході досудового слідства у кримінальній справі №129-0272 на підставі постанови слідчого в ОВС СУ ГУМВС України у Львівській області О.Б.Закутного накладено арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого ОСОБА_1 . Натомість, арешт на майно позивача накладалося посадовою особою ГУМВС України у Львівській області, яке станом на момент розгляду даної цивільної справи перебуває в стані припинення, однак ще не ліквідоване. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року №641 утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ. Постановою КМУ від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», визначено утворити юридичну особу публічного права Головне управління Національної поліції у Львівській області. Зі змісту вищевказаних постанов Кабінету Міністрів України новостворений орган виконавчої влади - ГУНП у Львівській області (ідентифікаційний код 40108833) не є правонаступником ГУМВС України у Львівській області, та не є структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України.

Так, згідно інформації з Єдиного державного реєстру підприємств, установ організацій України, ГУМВС України у Львівській області та Головне управління Національної поліції у Львівській області (ідентифікаційний код юридичної особи 40108833) є окремими юридичними особами, тому ГУНП у Львівській області не є належними відповідачами у справі, оскільки жодних дій щодо накладення арешту на майно позивача у 2008 році ГУНП у Львівській області не здійснювалось. Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі ГУМВС України у Львівській області. Просить взяти до уваги, що ГУМВС України у Львівській області () і органи, що входять до сфери управління ГУМВС України у Львівській області та ГУНП у Львівській області () є окремими суб`єктами владних повноважень, мають різні ідентифікаційні коди юридичних осіб. Таким чином, жодний нормативно - правовий акт України, в тому числі Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року; Постанова Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730; не передбачають, що органи Національної поліції (в тому числі ГУНП) є правонаступниками органів міліції - ГУМВС. Відтак, жодного відношення до вчинення даних дій ГУНП у Львівській області не має.

04.06.2021 року підготовче засідання відкладено на 09 годину 00 хвилин 06.08.2021 року.

Ухвалою суду від 06.08.2021 року замінено відповідача Головне управління Національної поліції у Львівській області на Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, підготовче засідання відкладено на 10 годину 00 хвилин 10.12.2021 року.

Ухвалою суду від 10.12.2021 року підготовче засідання відкладено на 09 годину 00 хвилин 27.04.2022 року.

Ухвалою суду від 27.04.2022 року підготовче засідання відкладено на 09 годину 00 хвилин 02.08.2022 року, та на 09 годину 18.10.2022 року.

Ухвалою суду від 18.10.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 годину 00 хвилин 31.01.2023 року, який відкладено на 11 годину 00 хвилин 22.02.2023 року.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Невелич Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.41-43).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.11.2010 року, який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України 3 роки позбавлення волі, за ч.5 ст.27, ч.2 ст.289 КК України 5 років позбавлення волі. Відповідно до ст.70 КК України шляхом менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_1 остаточне покарання 5 (п`ять) років позбавлення волі. Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Відповідно до ст.76 КК України покладено обов`язок не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти цей орган про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації в цей орган. Запобіжний захід ОСОБА_1 до набрання вироком законної сили залишити попередні підписку про невиїзд з постійного місця проживання, заставу квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Після набрання вироком законної сили повернути ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на цю квартир, а заставу скасувати. Позови ОСОБА_3 та ТзОВ «Київ-Захід» задоволено частково, а ЦКС «Анісія» - повністю. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 солідарно в користь ОСОБА_3 5650,00 гривень завданої майнової шкоди та 2000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, а разом 7650,00 гривень. В решті позову відмовлено (а.с.9-10).

У даному кримінальному провадженні на досудовому розслідуванні постановою слідчого в ОВС СУ ГУМВС України у Львівській області О.Б.Закутного від 11.08.2008 року з метою забезпечення цивільного позову (виконання вироку в частині конфіскації майна) накладено арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого ОСОБА_1 , зареєстрованого у с.Росохи Старосамбірського району Львівської області, де б таке не знаходилося (а.с.8).

Факт накладення арешту на зазначену земельну ділянку підтверджено: Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 32422092 від 03.08.2011 року, заявник Дрогобицький міськрайонний суд, підстава вилучення: вирок, 1-10/10, 03.11. Дрогобицький міськрайонний суд.

Справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таку правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного суду від 24.04 2019 року у справі № 2-3392/11, провадження № 14-105цс 19, в якій вказано, що у разі накладення арешту на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочато в період діїї КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі №643/3614/17, питання про звільнення майна з-під арешту вирішується в порядку визначеному ЦПК України, якщо такий арешт оспорюють не особи, притягнуті до кримінальної відповідальності (за КПК 1960).

Так, судом встановлено, що арешт накладено на майно позивача в рамках розгляду кримінальної справи, вирок по якій набрав законної сили, де він проходив як обвинувачений.

Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Ухвалення вироку в судовому провадженні було юридичним фактом, який припиняв кримінальні процесуальні відносини. Після цього арешт майна, застосований у кримінальній справі як засіб забезпечення виконання завдань кримінального судочинства, втрачав відповідну концептуальну властивість.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, у якій ухвалено вирок, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 766/21865/17.

В судовому засіданні встановлено, що на час накладення арешту на майно позивач ОСОБА_1 не був власником квартири АДРЕСА_1 , а власником вищевказаного майна була ОСОБА_2 .

Отже, в судовому захисту підлягає не будь яке право, а лише те, яке порушено, не визнається або оспорюється.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05.02.2021 року ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,1047, та житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 (а.с.12-15), та які обтяжені арештом, реєстраційний номер обтяження 7970948, дата обтяження 25.09.2008, що накладено Добромильською державною нотаріальною конторою на підставі постанови про накладення арешту на майно Головним управлінням МВСУ у Львівській області, 21129-0272/25, 21.08.2008, Головне управління МВСУ у Львівській області слідче управління, об`єкт обтяження: невизначне майно, все майно, що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12-15).

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

Позивачем є особа, яка через суд пред`являє матеріально - правову вимогу до відповідача (порушника права позивача).

Відповідачем, відповідно, є особа, яка має відповідати за позовом, тобто особою, яка порушила право позивача, про захист якого позивач просить суд, та до якої власне звернуто матеріально - правову вимогу позивача.

Предметом позову, який на даний час перебуває в провадженні суду, є зняття арешту з невизначеного майна, всього майна, що на праві власності належить позивачу.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду належних доказів щодо підставності заявлених вимог, а будь - яких клопотань про витребування відповідних доказів до суду сторона позивача не подала.

Як роз`яснено в п. 2 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справи від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04.11.2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість , роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

В той же час, позивачем не надано суду належних і доустимих доказів про відсутність у нього зобов`язань перед особами в інтересах яких було накладено арешт на майно позивача.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до постанови слідчого про накладення арешту на майно, арешт накладався, в тому числі, з метою забезпечення цивільного позову. Випискою з вироку Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.11.2010 року позов ОСОБА_3 задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 7650,00 гривень.

З доданих позивачем до позову документів не можливо встановити відсутність виконавчих проваджень з примусового виконання рішення суду в кримінальній справі в частині стягнення коштів за цивільним позовом або доказів, що б свідчили про добровільне виконання зобов`язання (розписка про отримання коштів, заява стягувача про відсутність матеріальних претензій за цивільним позовом тощо).

Поряд з цим суд констатує, що позивачем повністю проігноровано вимогу закону щодо необхідності пред`явлення вказаної позовної вимоги також до особи, в інтересах якої накладено обтяження, та за даних фактичних обставин визначений позивачем відповідач Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області є неналежним, оскільки не є ні боржником, а ні стягувачем, вказаний відповідач до предмета спору не має жодного відношення. Тобто рішенням суду у кримінальній справі встановлено наявність зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 особою, яка не залучена позивачем до участі в справі.

Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Суд надав позивачу доступ до правосуддя та не міг з підстави не визначення належних відповідачів на стадії прийняття справи до розгляду відмовити у відкритті провадження.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 17.04.2018 року (справа № 523/9076/16 - ц, провадження 14-61цс18 від 17.04.2018 року дійшла наступних висновків: «Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки процесуальний закон правом визначення відповідача наділяє виключно позивача, суд позбавлений можливості з власної ініціативи здійснити заміну неналежного відповідача на належного чи залучити належного відповідача до участі у справі в якості співвідповідача.

З огляду на те, що позивачем не пред`явлено вимогу про звільнення спірного нерухомого майна з - під арешту до особи, в інтересах якої накладено таке обтяження, - порушника права позивача, а також у зв`язку з недоведеністю стороною позивача, що боржником у вказаному виконавчому провадженні був саме відповідач Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в задоволенні позову в частині звільнення цього майна з - під арешту слід відмовити.

Ця відмова в позові не позбавляє позивача права повторно пред`явити вимогу про звільнення спірного нерухомого майна з - під арешту у разі пред`явлення цієї матеріально - правової вимоги до належних відповідачів.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати позивача на підставі ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 391, ЦК України; ст.ст. 4, 12, 13, 48, 51, 80, 81, 141, 200, 223, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про звільнення майна з під арешту - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Дата складання повного судового рішення 03.03.2023 року.

Суддя Ю.П.Пошивак