Справа № 447/4104/21 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/2495/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

розглянувши у місті Львові у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

21.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Енергія-Новий Розділ» про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 15.11.2021 його звільнено з посади начальника енергонагляду ТОВ «Енергія-Новий Розділ». При звільненні відповідач не виплатив усіх сум, що йому належать, зокрема, заробітну плату, починаючи з 01.09.2021 та грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки. Тому просив суд стягнути з ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» заборгованість з невиплаченої заробітної плати, починаючи з 01.09.2021 по день ухвалення рішення, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України. Вказував, що заходи досудового врегулювання спору не проводилися. Крім того, просив стягнути витрати професійну правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 63 921 грн 20 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду оскаржило ТзОВ «Енергія-Новий Розділ», подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що розрахунок з позивачем було повністю проведено 20.06.2022. Звертає увагу, що ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» не спроможне було своєчасно розрахуватися з позивачем з незалежних від товариства причин і вважає, що вина відповідача у непроведенні при звільненні розрахунку з ОСОБА_1 відсутня. Вважає, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 63 921 грн 20 коп. є несправедливим як щодо роботодавця так і третіх осіб, оскільки це ще більше унеможливить виплату заробітної плати працівникам, проведення розрахунку із звільненими працівниками і негативно відобразиться на наданні комунальних послуг споживачам. Також зазначає, що витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи та не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру. Просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

17.01.2023 від ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» Є.Б. надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи і проведення розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін, з метою надання їм можливості давати пояснення в судовому засіданні, а також для повного з`ясування і встановлення всіх обставин, що мають значення для справи, прийняття законного та обґрунтованого рішення.

16.02.2023 року від ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» повторно надійшло письмове клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи, що предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагає проведення судового засідання з повідомленням сторін, клопотання ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» Є.Б. задоволенню не підлягають.

Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Відповідно до копії наказу ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» № 92к від 15.11.2021, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника енергонагляду за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 6).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, у серпні 2021 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 9 946,75 грн, а у вересні 2021 року 8 624,98 грн (а.с. 8).

Відповідно до копій ухвал слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17.12.2018 у справі № 760/32373/18 та від 30.08.2019 у справі № 760/24817/19, на визначені в ухвалах рахунки ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» накладено арешт у вигляді заборони розпорядження та здійснення видаткових операцій в межах суми 804 892 343,78 гривень (а.с. 19, 20).

Згідно поданих представником відповідача довідок (а.с. 38, 40, 44, 52 (зворот), 59, 68, 77), відповідач здійснив фактичний розрахунок із ОСОБА_1 20.06.2022, що позивачем не заперечується (а.с. 83-84).

Повного розрахунку при звільненні позивача відповідач своєчасно не здійснив.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З наявних в матеріалах справи відомостей вбачається, що на момент звільнення ОСОБА_1 з роботи, йому було не виплачено заробітну плату в розмірі 23 056,76 грн.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При обчисленні середнього заробітку суд керувався ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що проведений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.11.2021 по 20.06.2022 становить 63 921 грн 20 коп. та відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» і такий підлягає стягненню з відповідача.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо розміру відповідальності за затримку розрахунку перед позивачем при його звільненні з урахуванням такого.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Верховний Суд зазначає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої статтею 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Верховний Суд вирішив, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, є кошти, необхідні для збереження рівня життя працівника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.11.2020 (справа №480/3105/19, провадження № К/9901/5696/20) у частині виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку зазначила, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

У справі № 480/3105/19 Верховний Суд дійшов висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Встановлено, що заборгованість про заробітній платі перед позивачем становила 23 056,76 грн, яка погашена відповідачем у повному обсязі станом на 20.06.2022. матеріалами справи підтверджується, що відповідач вживав заходів для усунення порушень строків проведення розрахунків з позивачем при його звільненні.

Колегія суддів враховує, що згідно ухвал слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17.12.2018 у справі № 760/32373/18 та від 30.08.2019 у справі №760/24817/19 на рахунки відповідача накладено арешт у виді заборони розпорядження та здійснення видаткових операцій в межах суми 804 892 343,78 грн, від чого залежала своєчасність проведення розрахунку з позивачем при звільненні.

Колегія суддів враховує, що відповідач вживав заходи для зменшення і виплати позивачеві всієї заборгованості з урахуванням свого фінансового стану, а також того, що на його рахунки було накладено арешти, що унеможливлювало вчасне проведення виплат. Також суд враховує, що із запровадженням воєнного стану в країні зменшилося надходження оплат населення за отримані житлово-комунальні послуги, які надає відповідач, що негативно впливає на його господарську діяльність.

Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності та співмірності, вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми заборгованості по заробітній платі на момент звільнення 23 056,76 грн.

Переглядаючи рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 витрат, понесених на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн, колегія суддів враховує, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, тому в його користь слід стягнути 2160,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 не сплачував судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп., тому відсутні підстави для стягнення такого з ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» на користь позивача.

Розглядаючи клопотання позивача ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу про стягнення з відповідача в його користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, понесених у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з того, що апеляційну скаргу ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» задоволено частково, клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідачем не подано, а позивачем було понесено витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у фіксованому розмірі 10 000,00 грн згідно Договору про надання правової допомоги від 19.10.2022.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що з ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» на користьОСОБА_1 слід стягнути 3600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в апеляційній інстанції,пропорційно до частини задоволених вимог.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід змінити, а частині стягнення судового збору у розмірі 992 грн 40 коп. скасувати.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 серпня 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія - Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 23 056,76 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку та 2160,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 серпня 2022 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія - Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 992 грн 40 коп. скасувати.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія - Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 3600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 02.03.2023

Головуючий

Судді