КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/431/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року місто Київ

справа № 2604/15174/12

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2012 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Виниченко Л.М. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина Анатоліївна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з застосуванням наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 08 вересня 2011 року, укладеного між нею та ОСОБА_4 та застосувати наслідки недійсності правочину;

стягнути з відповідача на його користь 1 000 000 грн. збитків та 20000 грн. моральної шкоди.

Одночасно з позовною заявою позивачОСОБА_3 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на все майно ОСОБА_4 , а саме:

1/2 нежилого приміщення №114 - медичний центр, площею 178,90 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

нежиле приміщення площею 65 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

нежилі приміщення з №1 по №16, №1 (групи приміщень № 73) загальною площею 181,90 кв.м, які розташовані за адресою АДРЕСА_4 ;

квартиру за адресою: АДРЕСА_5 ;

квартиру за адресою: АДРЕСА_6 ;

квартиру за адресою: АДРЕСА_7 ;

гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_8 ;

нежитлове приміщення (об`єкт будівництва Житлово-офісний комплекс з вбудовано- прибудованими і торговими приміщеннями та паркінгом, розташований на ділянці обмеженої АДРЕСА_10 та гаражно-будівельним кооперативом «Скіф» у Дніпровському районі м. Києва, кадастровий номер :66:248:0045, будівельна адреса АДРЕСА_11 , номер об`єкту інвестування 237;

на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_12 , загальною площею 0,20 га;

автомобіль Лексус GX470, номерний знак НОМЕР_1 .

Обгрунтовуючи вказану заяву позивач посилалася на те, що відповідач може переоформити зареєстроване на його ім`я майно на користь третіх осіб, тому рішення суду неможливо буде виконати.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2012 року заяву позивача задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на порушення норм процесуального права, просила ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 17 квітня 2012 року, укладеного із ОСОБА_4 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Вказувала, що право власності на 1/2 частину вказаної квартири зареєстровано за ОСОБА_1 з 20 квітня 2012 року у встановленому законом порядку, що вбачається із витягу про державну реєстрацію прав №33893033 від 20 квітня 2012 року та із інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 вересня 2022 року.

Зазначала, що вбачаючи необхідність реалізації свого права власності шляхом відчуження належної ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , остання звернулась у жовтні 2022 року до приватного нотаріуса з метою отримання консультації із правових питань та підготовки до відчуження такого нерухомого майна і отримала інформацію про наявність накладеного арешту на вказану квартиру на підставі ухвали від 03 серпня 2012 року Дніпровського районного суду міста Києва по справі №2604/15174/12.

Посилалася на те, що оскаржувана ухвала порушує права ОСОБА_1 як співвласника квартири.

Вказувала, що квартира АДРЕСА_1 на момент прийняття оскаржуваної ухвали від 03 серпня 2012 року не належала відповідачу ОСОБА_4 , а відтак п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України не підлягав застосуванню.

Зазначала, що заява про забезпечення позову не передбачає ані посилань, ані документального підтвердження щодо того, що на момент подання заяви про забезпечення позову відповідачем здійснювались будь-які підготовчі дії, направлені на відчуження квартири АДРЕСА_1 , та є наявними реальні ризики відчуження такого майна. При цьому безпосередньо на заявника покладається обов`язок доведення наявності ризиків вчинення дій відповідачем, які можуть бути направлені на перешкоджання або ускладнення виконання рішення суду.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просила апеляційну скаргу задовольнити частково.

Позивач ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з застосуванням наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується зданим висновком суду першої інстанції, оскільки вінзробленийв результаті неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи,виходячи з наступного.

Згідно з п.8 ч.3 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З аналізу наведеної статті вбачається, що особи, які не брали участь у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

Відповідно до ч.ч.1, 3 статті 151 ЦПК України в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п.1 ч.1, ч.3 ст.152 ЦПК України в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2012 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 08 вересня 2011 року недійсним з застосуванням наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_3 звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову від 18 липня 2012 року, вказувала на те, що у випадку задоволення її позову, рішення суду виконати буде неможливо, оскільки відповідач може переоформили все належне йому майно на користь третіх осіб.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу від 03 серпня 2012 року та накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_1 , виходив також з того, що в підтвердження заявлених вимог суду надана копія договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 08 вересня 2011 року.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що звернулася до суду з апеляційною скаргою, вказувала на те, що квартира, на яку суд першої інстанції наклав арешт належить особі, яка на час постановлення оскаржуваної ухвали не була залучена до розгляду даної справи, а саме ОСОБА_1 та таке судове рішення, порушує законні права та інтереси останньої.

На підтвердження доводів апеляційної скарги до неї було надано копію договору дарування квартири від 17 квітня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А.

Згідно з п.1.1 вказаного договору дарувальник ОСОБА_4 передав квартиру в рівних частинах - під АДРЕСА_1 у власність обдаровуваних ОСОБА_8 та ОСОБА_1 безоплатно.

З витягу про державну реєстрацію прав №33893033 від 20 квітня 2012 року та з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 вересня 2022 року вбачається, що право власності по 1/2 частині вказаної квартири за кожним зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_8 20 квітня 2012 року.

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що на момент постановлення Дніпровським районним судом міста Києва ухвали від 03 серпня 2012 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_4 вже не був власником вказаної квартири, оскільки право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_1 та ОСОБА_8 по 1/2 частині кожному на підставі договору дарування квартири від 17 квітня 2012 року.

Суд першої інстанції на час розгляду заяви позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову не перевірив чи є відповідач ОСОБА_4 власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Оскільки на час постановлення оскаржуваної ухвали відповідач ОСОБА_4 не був власником майна, на яке позивач просила накласти арешт, а саме квартири АДРЕСА_1 , нові співвласники вказаної квартири не були залучені до участі у справі як відповідачі, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для накладення арешту на вищевказану квартиру.

Враховуючи, що ОСОБА_1 належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , отже накладення арешту на її частку порушує права останньої як власника майна.

При цьому, вимога апелянта про скасування арешту з усієї квартири не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 є власником лише 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та не наділена правами заявляти вимоги щодо іншої частини квартири, яка їй не належить.

З урахуванням зазначеного, ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2012 року в частині накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нової про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 про накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2012 року в частині накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 - скасувати та постановити в цій частині нову про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 про накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: