Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 361/8772/19
Номер провадження 22-ц/824/810/2023
Головуючий у суді першої інстанції Радзівіл А.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Поливач Л.Д.
15 лютого2023 року місто Київ

Номер справи 361/8772/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання: Сіра Ю. М.

сторони :

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Радзівіл А.Г., в приміщенні Броварського міськрайонного суду Київської області, інформація про дату складення повного рішення не зазначена,

у с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями об`єктом спільної сумісної власності подружжя та подій майна подружжя, виділ майна в натурі.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29.05.1996 між ним та відповідачем було укладено шлюб, який у подальшому 26.06.2002 було розірвано. За час шлюбу сторонами було набуте спільне майно, а саме:

1) за договором купівлі-продажу придбано земельну ділянку, загальною площею 0,0677 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:058:0077, ринковою вартістю 348594,07 грн;

2) збудовано в період шлюбу без дозвільних документів житловий будинок під літерою «А» загальною площею 111,3 кв.м, житловою площею 43,2 кв.м з господарськими будівлями та спорудами літній душ під літерою «Б», басейн під літерою «В», вбиральня під літерою «Г», навіс під літерою «Д», огорожа під літерою «N», ринковою вартістю 1199352,10 гри.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишився проживати в незавершеному будівництвом житловому будинку садибного типу по АДРЕСА_1 , та продовжував здійснювати будівництво господарських споруд: вбиральні та навісу. Тобто поділ спільного майна не відбувався, колишне подружжя продовжувало користуватись спільним сумісним майном.

У подальшому ОСОБА_2 , як титульний власник земельної ділянки, за згодою позивача, як співвласника майна, виготовила 27.06.2019 технічний паспорт на збудований без дозвільних документів житловий будинок з господарськими спорудами у 2002 році та зареєструвала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації і здійснила державну реєстрацію права власності на житловий будинок 23.08.2019.

Проте, 20.09.2019 відповідач повідомила ОСОБА_1 , що оскільки вона є титульним власником спільного майна, а шлюб між ними розірвано у 2002 році, то вона вимагає негайного його виселення зі спірного житлового будинку з господарськими будівлями, який є спільним майном подружжя. Таким чином, про своє порушене право позивач дізнався у вказану дату, а тому відлік позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається саме з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не з дати розірвання шлюбу.

Враховуючи той факт, що за час шлюбу сторін ними було набуто у власність спірну земельну ділянку та зведено на ній спірний житловий будинок, який у подальшому відповідач оформила на своє ім`я та за наявності між ними спору щодо їх поділу та користування, позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, згідно вимог якого просив суд:

- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 ;

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:058:0077, та на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 ;

- виділити в натурі ОСОБА_1 із майна, що є спільною власністю 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:058:0077; на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 ;

- припинити спільну часткову власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:058:0077; на житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 .

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2020 року за клопотанням представника позивача у справі було призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу.

15.06.2021 від представника позивача на адресу суду першої інстанції надійшла заява про вибір варіанту розподілу спірного майна, запропонованого судовим експертом, а саме просили здійснити виділ позивачу частки із майна, що перебуває у власності за 1 варіантом розподілу, виділивши йому приміщення як співвласнику: 1-І гараж; 1-1 веранду площею 3,1 кв.м; 1-2 комоду площею 6,3 кв.м; 1-3 кухню площею 31,3 кв.м; басейн В, хвіртка N, огорожа (з/б плити) N. Розподіл земельної ділянки здійснити за 1 варіантом для першого варіанту розподілу (додаток №5).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту участі останнього у будівництві спірного житлового будинку та прибудови, а також доказів підтверджуючих період такої участі у будівництві.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове, яким його позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник вказував, що суд першої інстанції, вирішуючи спір у цій справі, не врахував належним чином ту обставину, що відповідач не спростувала презумпції спільного набуття сторонами майна, більше того, як установлено судом за час шлюбу подружжям придбано спірну земельну ділянку, на якій і побудовано у 2002 році спірний будинок, що був ведений в експлуатацію лише 27.06.2019.

Зазначив, що відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд не звернув увагу на те, що введення спірного будинку в експлуатацію лише 27.06.2019 не виключає спільності набуття сторонами цього майна за час шлюбу, оскільки його будівництво було здійснено остаточно у 2002 році, про що в свою чергу зазначено в технічному паспорті. Тому, з урахуванням положень ст.ст. 57, 60, 63, 66-68, 70 Сімейного кодексу України, а також беручи до уваги той факт, що вказаний будинок був побудований сторонами на земельній ділянці, яка і так є спільним сумісним майном подружжя і за цільовим призначенням належить для будівництва на ній житлового будинку, а сам будинок у встановленому порядку з незавершеного будівництвом об`єкту набув статусу нерухомого майна, то визнанню об`єктом спільної сумісної власності подружжя повинен бути визнаний саме цей житловий будинок і відповідно позивач мав право на поділ спірного майна подружжя та виділ його частки у натурі.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - ОСОБА_3 підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній. Окрім того пояснювала, що будівництво спірного будинку садового типу було розпочато за час шлюбу у 1998 році, позивач особисто приймав участь у його будівництві та також купував будівельні матеріали, проте з урахуванням часу, який пройшов з моменту закінчення будівництва спірного будинку та розірвання шлюбу збереглася лише частина документів на придбання таких матеріалів.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Пояснювала, що на придбання спірної земельної ділянки нею частково позичалися грошові кошти у своєї сестри (які під час шлюбу з позивачем були нею повернуті сестрі), частина коштів на придбання земельної ділянки була зароблена саме нею також під час шлюбу, а тому спірне майно вона вважає особистою власністю, відповідач на момент зведення будинку не працював, фактично усі кошти на будівництво будинку були зароблені нею, тому відповідач вважає, що будинок не підлягає поділу. ОСОБА_2 не заперечувала того, що будинок фактично було побудовано і він був придатним для проживання у 2002 році. Також вказувала, що вона заперечує проти позову у цій справі та визнання за позивачем права власності на спірне майно з міркувань його безпеки та задля уникнення заволодіння цим майном іншими особами. Крім того, вона не заперечувала проти проживання позивача у спірному будинку та вважає, що відносини між ними налагодяться і вони знову проживатимуть разом.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до частин другої четвертої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та виділ майна в натурі, суд першої інстанції виходив з того, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту участі останнього у будівництві спірного житлового будинку та прибудови, а також доказів підтверджуючих період такої участі у будівництві.

Проте, переглядаючи в апеляційному порядку вказане рішення суду, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як було установлено судом та убачається з матеріалів справи, 29 травня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який у подальшому 26 червня 2002 року було розірвано (а.с.12-15, т.1).

Відповідно до наданої суду копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.09.1997, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2-2226, відповідач придбала земельну ділянку площею 0,0677 га, розміщену на території АДРЕСА_2 , надану для обслуговування житлового будинку (а.с.138-139, т.1).

Згідно наявної у матеріалах справи копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №771374, ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу №2-2226 від 19.09.1997 є власником земельної ділянки площею 0,0677 га, яка розташована у АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - обслуговування жилого будинку та господарських будівель (а.с.126, т.1).

27.06.2019 Комунальним підприємством Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_2 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа №5903).

Відповідно до вказаної технічної документації спірний будинок загальною площею 111,3 кв.м, житловою - 43,2 кв.м,складається з двох поверхів та включає в себе приміщення: 1-І - гараж площею 20,9 кв.м; 1-1 - веранду площею 6,3 кв.м;1-2 - комору площею 3,1 кв.м; 1-3 - кухню площею 31,3 кв.м (1 поверх); та 1-4 - житлову кімнату площею 30,9 кв.м; 1-5 - санвузол площею 3,7 кв.м; 1-6 сауна площею 2,8 кв.м; 1-7 - житлової кімнати площею 12,3 кв.м.

У наведеній у технічному паспорті характеристиці будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами зазначено, що житловий будинок (літера «А») був споруджений у 2002 році, прибудова (літера «а») споруджена у 2002 році, літній душ (літера «Б») - у 1998 році, басейн (літера «В») - у 1998 році, вбиральня (літера «Г») - у 2006 році, навіс (літера «Д») - у 2006 році (а.с.16-21, т.1).

Згідно наданого суду витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29.11.2019 за №190767190 убачається, що 23.08.2019 за ОСОБА_2 на підставі вказаного вище державного акту на право власності на землю серії ЯД 771374 від 01.11.2007 було зареєстровано у Реєстрі право власності на земельну ділянку площею 0,0677 га з кадастровим номером :00:058:0077.

Крім того, 23.08.2019 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 111,3 кв.м, житловою площею 43,2 кв.м, 2002 року побудови, який позначений на плані літерою «А», літній душ «Б», басейн «В», вбиральня «Г», навіс «Д», огорожа «N», та який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером :00:058:0077. Підставою виникнення права власності на вказане майно зазначений згаданий вище технічний паспорт від 27.06.2019, а також декларація про готовність об`єкта до експлуатації КС16, видана 08.08.2019 Управлінням інспекції та контролю Броварської міської ради Київської області (а.с.48-51, т.1).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував на те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ними було набуто нерухоме майно, зокрема, земельну ділянку, на якій було побудовано за спільні кошти житловий будинок. Після розірвання шлюбу позивач залишився у ньому проживати та здійснив добудову таких господарських споруд, як вбиральня та навіс.

Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Так, положеннями статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт,у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та є сталим у судовій практиці при вирішенні спірних правовідносин.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Визначення режиму особистої приватної власності майна одного з подружжя передбачено у статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так,спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Судом апеляційної інстанції установлено, що 19.09.1997, тобто у період зареєстрованого між сторонами шлюбу, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_2 придбала спірну земельну ділянку площею 0,0677 га, якій у подальшому було присвоєно кадастровий номер :00:058:0077, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

З матеріалів справи убачається, що також і не заперечується сторонами, в період шлюбу на вказаній вище земельній ділянці сторонами було розпочато будівництво будинку садибного типу, яке завершене у 2002 році, що підтверджується технічним паспортом. Право власності на вказаний об`єкт після його побудови було зареєстровано у серпні 2019 року лише після введення його в експлуатацію у червні 2019 року. Зазначені обставини визнаються та не оспорюються відповідачкою.

У Цивільному кодексі України (далі - ЦК України), крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України (ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним).

Отже, з урахуванням тієї обставини, що спірний житловий будинок на момент розірвання між сторонами шлюбу не був введений в експлуатацію, у ньому залишився проживати позивач, спору щодо його поділу до 2019 року у сторін не було, а з веденням відповідачем, як титульним власником земельної ділянки, цього будинку в експлуатацію статус вказаного спільного нерухомого майна змінився, відповідно воно може бути предметом поділу між сторонами.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судовим розглядом установлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:058:0077 площею 0,0677 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , а також житловий будинок, будівництво якого розпочато за час шлюбу та завершене у 2002 році, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуті під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу позивач залишився проживати у спірному будинку, який на момент розірвання шлюбу не був завершений будівництвом та відповідно введений в експлуатацію. Відповідач, на яку було оформлено право власності на спірну земельну ділянку та технічну документацію по введенню у 2019 році в експлуатацію спірного будинку, зареєструвала на нього право власності. Будівництво указаного будинку садового типу було завершене ще у 2002 році.

У даній справі, презумпція спільності права власності подружжя на набуте в період шлюбу майно, а саме земельну ділянку та зведений на ній житловий будинок садибного типу, відповідачем спростована не була.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.

Враховуючи, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, іншого не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та здійснення між сторонами поділу спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:058:0077, та на 1/2 частину зведеного на ній житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 , право власності на які було оформлено на ОСОБА_2 .

Таким чином колегія суддів, з урахуванням установлених у справі обставин та зважаючи на те, що за час укладеного між сторонами шлюбу ними було придбано спірну земельну ділянку та зведено на ній спірний житловий будинок, презумпцію спільності права власності подружжя на які відповідачем належними та допустимими доказами спростовано не було, дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна є необґрунтованим та помилковим. При цьому, ухвалюючи рішення у цій справі та пославшись на недоведення позивачем його участі у будівництві спірного будинку, суд першої інстанції загалом не обґрунтував у мотивувальній частині свого рішення підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки, яка була придбана сторонами за час шлюбу.

Що стосується заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про виділ в натурі його часток у спірних житловому будинку та земельній ділянці, то колегія суддів дійшов таких висновків.

Зі змісту заявлених позивачем позовних вимог убачалося, що останній просив виділити йому в натурі із майна, що є спільною сумісною власністю подружжя 1/2 частину спірної земельної ділянки та 1/2 частину розташованого на ній житлового будинку, а також припинити спільну часткову власність сторін на вказане нерухоме майно.

В ході розгляду справи у суді першої інстанції за клопотанням представника позивача було проведено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизи, на вирішення яких ставилися питання: 1) щодо наявності технічної можливості поділу житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 з виділенням в натурі 1/2 частини житлового будинку; 2) щодо визначення варіантів поділу вказаного житлового будинку та земельної ділянки, на якій цей будинок розташований (якщо є технічна можливість виділу в натурі 1/2 частини житлового будинку); 3) проведення розрахунку компенсації при умові розподілу житлового будинку з надвірними спорудами в натурі з відступом від ідеальних часток.

Висновком експерта за результатами проведення судової комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №2-21/12 від 21.12.2020, виготовленого ТОВ «Український центр судових експертиз», на постановлені судом запитання було надано відповідь щодо неможливості поділу спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами без відступу від ідеальних часток співвласників в частках 1/2 та 1/2. Також, судовим експертом було надано варіанти поділу вказаного нерухомого майна з незначним відступом від ідеальних часток співвласників з розрахунком компенсацій у зв`язку з відхиленням від ідеальних часток співвласників, описаних у дослідницькій частині висновку та зображених на схемах у додатках.

Із дослідницької частини указаного висновку убачається, зокрема, запропонований судовим експертом варіант №1 поділу будинку, за яким першому співвласнику пропонується виділити 1/2 частини житлового будинку, яка складається з приміщень: 1-І гараж (площею 20,9 кв.м); «1-1» веранда (площею 3,1 кв.м); «1-2» комора (площею 6,3 кв.м); «1-3» кухня (площею 31,3 кв.м); «В» басейн, «N» хвіртка; «N» огорожа (з/б плити). Разом по домоволодінню вартість такого майна становить 226494 грн при ідеальній частці вартості половини житлового будинку - 211450 грн. Другому співвласнику пропонується виділити 1/2 частини житлового будинку, яка складається з приміщень: «1-4» житлова кімната (площею 30,9 кв.м); 1-5 санвузол (3,7 кв.м); «1-6» сауна (площею 2,8 кв.м); «1-7» житлова кімната (площею 12,3 кв.м); «Б» літній душ; «Г» вбиральня; «Д» навіс; «N» металеві ворота; «N» огорожа (металева сітка). Разом по домоволодінню вартість такого майна становить 196406 грн. Відповідно до даного варіанту поділу домоволодіння арифметичні частки співвласників становитимуть 54/100 - для першого співвласника та 46/100 для другого співвласника, а в грошовому вираженні частка першого співвласника буде більша на 15044 грн.

При цьому, відповідно до вказаного висновку судовим експертом запропоновано варіант №1 поділу спірної земельної ділянки відповідно до варіанту №1 поділу житлового будинку, господарських будівель та споруд. За вказаним варіантом експертом пропонувалося першому співвласнику виділити частину спірної земельної ділянки площею 0,0305 га відповідно до позначених на доданій схемі координат поворотних точок (а.с.148-195, т.1).

Саме вказані варіанти поділу спірних житлового будинку та земельної ділянки обрав для себе позивач (як для першого співвласника цього майна) у поданій до суду першої інстанції заяві від 15.06.2021 (а.с.220-221, т.1).

Так, згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Апеляційний суд зазначає, що за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави для висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя про стягнення з іншого з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 листопада 2020 року у справі № 662/1069/17.

Так, у цій справі позивач у своїх вимогах застосовував поєднання способів поділу майна між подружжям, а саме просив в порядку його поділу визнати за ним право власності на 1/2 частину спірних земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, а також виділити йому в натурі частину цього майна та припинити на них спільну часткову власність сторін. В ході розгляду справи місцевим судом та проведення у ній судової експертизи ОСОБА_1 обрав один із запропонованих варіантів поділу спірного будинку та земельної ділянки з відступом від ідеальної частки співвласників, обравши собі варіант такого поділу з присудженням йому більшої частини цього майна.

Проте, а ні в ході розгляду справи у суді першої інстанції, а ні в ході її розгляду в суді апеляційної інстанції відповідачем не надавалась згода на присудження їй компенсації за різницю вартості часток у спільному майні подружжя при його виділі в натурі. При цьому, питання про присудження останній такої компенсації позивачем у своїх позовних вимогах та під час розгляду справи місцевим судом також не ставилось.

Окрім того, виклад позивачем своїх вимог про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з одночасним виділом йому в натурі цього будинку згідно запропонованого експертом варіанту його поділу, а саме на 54/100 частин будинку, без вирішення питання про присудження іншому власнику компенсації, є суперечливим.

Відтак, у даному випадку за відсутності обов`язкових обставин, визначених положеннями частини четвертої статті 71 СК України, а саме згоди відповідача на компенсацію різниці вартості часток у спільному майні подружжя при його виділі в натурі з відступом від ідеальних часток, а також за відсутності відповідних позовних вимог про присудження такої компенсації, суд дійшов висновку про поділ спільного сумісного майна подружжя між сторонами без його реального поділу і залишає спірне майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, з урахуванням вищенаведеного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, та з одночасним ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 шляхом визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 , а такж визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:058:0077, та на 1/2 частину зведеного на ній вказаного житлового будинку. Тобто, в порядку поділу між сторонами спільного сумісного майна за кожним із ним залишаються ідеальні частки подружжя в цьому майні без його поділу в натурі, спірне майно залишається у спільній частковій власності сторін.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду із позовом у цій справі ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 7739,73 грн, за подання до суду заяви про забезпечення позову - 340,20 грн, а за подання апеляційної скарги на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року сплатив 150% розміру судового збору, який був сплачений при подачі позову до суду.

Отже, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог у цій справі понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за подання позову підлягають стягненню на його користь з ОСОБА_2 у розмірі 3869,87 грн, за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 192,10 грн, а також за подання апеляційної скарги в сумі 5804,80 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь понесені витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 12500 грн, а також витрат по оплаті експертизи у розмірі 24700 грн.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктами 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (стаття 133 ЦПК України). Відповідно до статті 137 ЦПК України зазначені витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи відповідно до пункту 1 частини першої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до частини восьмої зазначеної статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18, постанові від08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 та постанові від 08 червня 2022 року у справі № № 357/380/20.

Судом встановлено, що правнича допомога позивачу у даній справі у суді першої інстанції надавалась адвокатом Басараб Н.В.

Згідно укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Басараб Н.В. договору №056 про надання правничої допомоги від 29.11.2019, предметом даного договору сторони визначили здійснення правничої допомоги ОСОБА_1 шляхом її надання адвокатом по захисту прав та законних інтересів останнього, передбачених Конституцією України та чинним законодавством, зокрема, в судах всіх інстанцій, а тому числі у Броварському міськрайонному суді Київської області, Київському апеляційному суді, Верховному Суді з питань представлення інтересів позивача у справі про визнання житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, вдалі в натурі з усіма правами, які наділений законом позивач, та ін.

Відповідно до пункту 4.1 указаного договору його сторони погодили, що розмір гонорару адвоката визначений в розмірі 12500 грн (а.с.57-58, т.1).

На підтвердження оплати вартості наданих адвокатом послуг позивачем разом із позовною заявою було також надано суду копію квитанції №821902 від 29.11.2019 про сплату ОСОБА_1 згідно вказаного договору 12500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно наявної в матеріалах справи копії звіту (акту) №056 про надання послуг (виконаних робіт) адвокатом Басараб Н.В. у відповідності по договору про надання правничої допомоги №056 від 29.11.2019 були проведені такі роботи: оформлення та подача позовної заяви, представлення інтересів замовника в судових засіданнях у Броварському міськрайонному суді Київської області без обмеження кількості судових засідань та годин підготовки, очікування засідання. Загальна цих робіт становить 12500 грн (а.с.247, т.1).

Водночас, ОСОБА_2 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечувала проти стягнення з нею указаної суми витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, та посилалася на свій скрутний матеріальний стан. Вказувала, що вона отримує лише пенсію у розмірі 3145 грн, але щомісячно сплачує комунальні послуги на суму близько 2000 грн, оформити субсидію не має можливості через те, що позивач прописаний у її квартирі, а у зв`язку із скрутним фінансовим станом та відсутності інших джерел доходу змушена відвідувати соціальний центр для отримання безкоштовного харчування.

Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, а саме витрат позивача на професійну правничу допомогу, з урахуванням заявлених відповідачем заперечень, зокрема через її скрутне матеріальне становище, а також аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини на предмет їх складності, подані представником позивача процесуальними документами у суді першої інстанції та обсяг задоволених апеляційним судом позовних вимог, обсягу та часу, колегія суддів вважає, що заявлений ОСОБА_1 розмір витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції (з урахуванням пропорційної частки задоволених вимог) та змістом ухваленого за наслідками апеляційного розгляду судового рішення підлягає зменшенню. У зв`язку із чим суд апеляційної інстанції уважає наявними підстави для зменшення судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню із ОСОБА_2 до 500 грн.

Що стосується заявлених позивачем понесених витрат на проведення судової експертизи в розмірі 24700 грн, то колегія суддів не убачає підстав для покладення цих витрат на відповідача, оскільки судом було відмовлено у задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_1 про виділ майна в натурі, задля вирішення яких у справі й призначалась комплексна будівельно-технічна та земельно-технічна експертиза, та відповідно надані судовим експертом висновки з приводу цього питання не були покладені в основу ухваленого у справі судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:058:0077, та на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) понесені позивачем судові витрати під час розгляду справи у суді першої інстанції у вигляді 3869,87 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви, 192,10 грн за подання до суду заяви про забезпечення позову, та 500 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) 5804,80 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 01 березня 2023 року.

Судді:

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна