Провадження № 2/357/635/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом, в якому просить суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні приміщенням загального користування, розташованим на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 , через яке здійснювався вхід до квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 зазначеного житлового будинку, шляхом розблокування дверей, що ведуть до квартири АДРЕСА_2 , яка належить позивачу та передати ОСОБА_1 комплект ключів від зовнішніх вхідних дверей вказаного приміщення.

І. Позиція сторін у справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 являється співвласником житлової квартири АДРЕСА_5 з розміром частки 1/4 у праві спільної часткової власності. Квартира позивачки знаходиться на першому поверсі багатоквартирного будинку, а квартира відповідачів АДРЕСА_3 , в якій проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та АДРЕСА_4 , в якій проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , знаходяться на другому поверсі будинку. Вхід до квартири позивачки № 5 та до квартир відповідачів здійснювався через нежитлове приміщення загального користування, облаштоване сходами на другий поверх. В кінці липня 2021 року відповідачі, діючи спільно, заблокували вхідні двері до квартири позивачки з приміщення загального користування, в результаті чого унеможливили вихід з квартири та вхід до неї через приміщення загального користування та замінили замок у зовнішніх вхідних дверях до приміщення, чим унеможливили вхід позивачки до зазначеного нежитлового приміщення з подвір`я. Зазначений прохід до квартири передбачений технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_5 . Також, ОСОБА_1 зверталась до поліції із заявою про притягнення відповідачів до адміністративної відповідальності за ст. 151 КУпАП за самоправне зайняття частини житлового приміщення у будинках державного або громадського житлового фонду, однак на вказану заяву відповіді не отримала, а була отримана лише відповідь на адвокатський запит. Позивач вважає такі дії відповідачів протиправними та такими, що порушують її житлові права, створюють незручності, оскільки від самого початку проживання у будинку і до кінця липня 2021 року позивачка безперешкодно користувалися зазначеним приміщенням загального користування.

Заперечуючи позов, відповідачі подали письмові пояснення, в яких зазначили, що твердження ОСОБА_1 про те, що їй ніби то заблокували вхід до квартири не відповідає дійсності, оскільки вхід до її квартири здійснюється окремо з вулиці, а вхід до квартири з під`їзду вона сама перетворила на вхід в комірчину. Відповідачі зазначають, що ОСОБА_1 самовільно перегородила наскрізний прохід в будинку, побудувавши стіну у під`їзді, зробивши два входи/виходи у під`їзді, потім облаштувала собі комірчину біля входу у свою квартиру, захопивши частину спільної загальної площі коридору, власниками якого є усі співвласники будинку АДРЕСА_1 , також позивач здійснила перепланування своєї квартири, прибудувала кімнати і перенесла вхід з своєї квартири на вулицю, а не з під`їзду, здійснила самозахват землі, встановила паркан біля будинку, перегородила спільну територію. Відповідачі зазначили, що оскільки будинок АДРЕСА_1 перебуває на околиці міста, то мешканці закривають двері тієї частини під`їзду на ключ задля своєї безпеки, не створюючи при цьому жодних перешкод ОСОБА_1 та іншим співвласникам кв. АДРЕСА_2 у користуванні спільними площами у під`їзді, позивач та інші можуть вільно самостійно зробити ключ за власний рахунок до дверей під`їзду. Відповідачі стверджують, що позивачем та співвласниками квартир АДРЕСА_2 вчинено неправомірне самовільне будівництво і перепланування, знесення несучої стіни, самозахват землі біля будинку і встановлення паркану, а тому іншими власниками квартир в цьому будинку були подані відповідні звернення про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за ч.3 ст. 197-1 КК України. Відповідачі вважають, що саме ОСОБА_1 порушує правила добросусідства, здійснивши неправомірне перепланування своєї квартири та захопивши частину спільної площі будинку, права на яку мають усі співвласники квартир у будинку АДРЕСА_1 , а не лише позивач. Відповідачі зазначають, що відсутні докази порушення прав позивача, твердження позивача не відповідають фактичним обставинам справи, а тому вважають позов необгрунтованим та просять відмовити у його задоволенні повністю.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 08.12.2021 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження по справі в загальному порядку, призначив справу до підготовчого засідання. (а.с. 42-43)

Ухвалою суду від 09.12.2021 року витребувано з Відділу поліцейської діяльності №1 Білоцерківського РУП ГУ НП у Київській області належним чином засвідчені копії усіх документів, складених в процесі перевірки заяви ОСОБА_1 від 27.08.2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності відповідачів за ст. 151 КУпАП. (а.с. 47-48)

23.12.2021 року на виконання вимог ухвали суду від 09.12.2021 року до суду надійшли витребувані документи. (а.с. 53-73)

18.01.2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідачів (а.с.74-75)

20.01.2022 року на адресу суду надійшло клопотання відповідачів про залучення в якості письмових доказів фотографій (а.с. 79-84)

25.01.2022 року представник позивача подав заяву про допит позивача в якості свідка. (а.с. 89)

25.01.2022 року ухвалою суду витребувано інформацію чи перебуває на балансі КП ВУ ЖКГ-1 м.Узин будинок АДРЕСА_1 , витребувано з КП КОР "Південне Бюро технічної інвентаризації" копію інвентаризаційної справи (а.с. 94-95)

07.02.2022 року надійшла відповідь від КП ВУ ЖКГ-1 (а.с.103)

06.04.2022 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 116-117)

06.04.2022 року, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті.

10.05.2022 року на виконання ухвали від 25.01.2022 року надійшла відповідь КП КОР "Південне Бюро технічної інвентаризації". (а.с. 132)

14.06.2022 року представник відповідачів ОСОБА_6 подала клопотання про закриття провадження у справі. (а.с. 137-144)

Ухвалою суду від 14.06.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, у зв`язку з неявкою позивача та її представника в судове засідання, які про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. (а.с. 147-148)

15.06.2022 року зареєстровано клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності сторони позивача. (а.с. 150-151)

04.07.2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_7 (а.с.155-172)

Київський апеляційний суд своєю постановою від 29.11.2022 року ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції. (а.с. 214-215)

Після повернення справи з апеляційної інстанції справу було призначено до розгляду на 02.02.2023 року.

01.02.2023 року представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 адвокат Каракой Т.В. подала клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, яке обґрунтоване тим, що відповідачами 11.06.2022 року знятий замок з дверей, з вказаної дати вхід у під`їзд вільний для усіх, а тому відсутній предмет спору перешкода у вигляді замка до під`їзду, ще з 11.06.2022 року. (а.с. 233-239)

02.02.2023 року, у зв`язку з неявкою сторони позивача судове засідання було відкладено на 21.02.2023 року.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 20.02.2023 року представник позивача ОСОБА_7 направив на електронну адресу суду письмові пояснення, в яких зазначив, що дійсно відповідачі за кілька днів до судового засідання (14.06.2022 року) зняли замок з вхідних дверей загального користування, однак відповідачами повторно було встановлено замок через пару днів після постановлення судом ухвали 14.06.2022 року. Представник позивача зазначає, що з 07.02.2023 року і до теперішнього часу замок на вхідних дверях відсутній, але зазначає, що це тимчасові дії перед судовими засіданнями, для того щоб ввести суд в оману, просив не приймати до уваги фотокартки при вирішенні справи по суті. Представник позивача заперечує проти закриття провадження по справі та просить розглянути справу по суті позовних вимог за відсутності позивачки, у зв`язку з перебуванням її за межами України та відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. (а.с. 243-244)

Відповідачі в судове засідання не з`явилися про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Оглянувши та дослідивши клопотання про закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову.

Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникнення).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі № 522/8782/16-ц .

Враховуючи те, що представник позивача ОСОБА_7 заперечує проти закриття провадження у справі, вказує, що спір між сторонами існує, наполягав на розгляді справи по суті, суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідачів, адвоката Каракой Т.В. про закриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають до задоволення з наступних підстав.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_5 , з розміром частки 1/4 у праві спільної часткової власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с. 9-11)

Встановлено, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі Узинської міської ради, договором № 1 від 01.07.2007 року вказаний будинок передано Узинською МР в тимчасове оперативне управління майном КП «ВУ ЖКГ-1». (а.с. 103)

З відповіді, наданої КП КОР "Південне Бюро технічної інвентаризації" за вих. № 667 від 05.05.2022 року, вбачається, що технічна інвентаризація житлового будинку АДРЕСА_1 в цілому не проводилась, інвентаризаційна справа як на окремий об`єкт нерухомого майна не заводилась, а здійснювалась поквартирно за замовленням квартиронаймачів окремих квартир. (а.с. 132)

З довідки відділу поліцейської діяльності № 1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області від 23.09.2021 року про результати розгляду звернення ОСОБА_1 , долученої до матеріалів справи позивачем, вбачається, що ОСОБА_1 близько 20 років тому, замурувавши наскрізні двері, перегородила коридор зі сторони входу в будинок з вулиці, а зі сторони входу в будинок з подвір`я, біля сходів на другий поверх, встановила двері, перетворивши таким чином частину коридору на свою комірчину. При цьому, вхід до комірчини став здійснюватися як з квартири ОСОБА_1 , так і зі сторони входу в будинок з подвір`я. Натомість, ОСОБА_1 , зробила вхід до квартири з боку будинку, пристроївши веранду та відгородивши частину подвір`я. Твердження ОСОБА_1 про те, що їй ніби заблокували вхід до квартири не відповідає дійсності. Вхід до її квартири здійснюється окремо з вулиці, а вхід до квартири з під`їзду вона сама перетворила на вхід в комірчину. Так як ключа від дверей будинку ОСОБА_1 не надали, тому остання не може потрапити до своєї комірчини зі сторони входу в будинок з подвір`я, а лише зі своєї квартири, що викликає її невдоволення. Встановлено, що в діях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ст. 151 КУпАП, оскільки об`єктивна сторона даного правопорушення полягає у самоправному зайнятті саме жилого приміщення. (а.с. 23-25)

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 1 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі Закон № 417-VIII) багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна (пункт 1); співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку (пункт 5); спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія(пункт 6).

Згідно ч. 2 ст. 4 закону № 417-VIII власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. (ч.1 ст. 5 Закон № 417-VIII)

Співвласники мають право: 1) вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників; 2) брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника (ч. 1 ст. 6 Закону № 417-VIII)

Частиною 2 ст. 6 вказаного Закону визначено, що реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

Статтею 7 Закону «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що співвласники зобов`язані: 1) забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; 2) забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку; 3) використовувати спільне майно багатоквартирного будинку за призначенням; 4) додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм; 5) виконувати рішення зборів співвласників; 6) забезпечувати додержання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин; 7) відшкодовувати збитки, завдані майну інших співвласників та спільному майну багатоквартирного будинку; 8) додержуватися чистоти в місцях загального користування і тиші згідно з вимогами законодавства; 9) забезпечувати поточний огляд і періодичне обстеження прийнятого в експлуатацію в установленому законодавством порядку багатоквартирного будинку протягом усього життєвого циклу будинку та нести відповідальність за неналежну експлуатацію згідно із законом; 10) своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Відповідно до вимог частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями мають усі співвласники житлового будинку.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності.

Разом з цим, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20, зроблено наступний висновок, що відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Позивачем не доведено будь-якого порушення її права, та не надано будь-яких належних доказів, що підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Дійсно, між співвласниками будинку існував спір щодо користування двома спільними виходами з будинку. Існування конфлікту підтверджено зверненнями позивача до поліції та надана їй відповідь, що в діях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ст. 151 КУпАП, оскільки об`єктивна сторона даного правопорушення полягає у самоправному зайнятті позивачем жилого приміщення. Однак, на час розгляду справи судом наведена в позовній заяві перешкода (замок на вхідних дверях під`їзду) відсутня і зазначене не заперечує представник позивача. Є, лише, припущенням, що відповідачі в майбутньому вмонтують замок в двері чи чинитимуть позивачу інші перешкоди в користуванні дверима будинку.

Позивач подавала суду клопотання про допит в судовому засіданні її в якості свідка, але до суду не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, що розцінюється судом, як відмова від клопотання про допит в якості свідка. Крім того представник позивача зазначає, що позивач перебуває за межами держави, а тому суд критично оцінює твердження, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні дверима до приміщенням загального користування.

Сторона відповідача надала фотокартки, з яких вбачається, що замок в зовнішніх дверях будинку відсутній.

Представник позивача просив суд не приймати до уваги надані відповідачами фото із зображенням вхідних дверей без замка, називаючи такі докази не належними і недопустимими. При цьому, сторона позивача не надала жодного доказу в підтвердження своїх позовних вимог та обставин, що викладені в позовній заяві.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме ОСОБА_1 , як позивач у справі та особа, яка стверджує про порушення відповідачами її прав, створення перешкод в користуванні спільним майном, мала довести ту обставину, на яку вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог наявність перешкод в користуванні, блокування дверей, відсутність ключів, замок на дверях.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, та об`єктивно наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, то не підлягають й стягненню з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі (ст. 141 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 78, 81, 89, 141, 259, 263, 264, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 28.02.2023 року.

Суддя О. Я. Ярмола