ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/1712/22

Головуючий у першій інстанції - Павлов В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/319/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Чернігівський молокозавод»,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» на заочне рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 09 серпня 2022 року (місце ухвалення - м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Чернігівський молокозавод» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обгрунтування посилався на те, що з 11.06.1999 по 01.12.2021 позивач знаходився у трудових відносинах з ПАТ «Чернігівський молокозавод». Посилається, що за час роботи останнім йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата за жовтень-листопад 2021 року та компенсація за невикористану відпустку загалом 176 днів, а також за 5 днів лікарняних. У день звільнення позивач звертався з письмовою заявою до відповідача щодо виплати заборгованості, проте відповіді не отримав, що стало наслідком звернення з даним позовом.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просить стягнути з ПАТ «Чернігівський молокозавод» на свою користь заробітну плату за період жовтня 2021 року в розмірі 6 181,93 грн та листопада 2021 року - 6 393,31 грн кошти за невикористану відпустку (176 днів) та лікарняні (5 днів) на суму 39 673, 89 грн; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; моральну шкоду у розмірі 70 000 грн; зобов`язати ПАТ «Чернігівський молокозавод» сплатити позивачу єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інші податки і збори за період квітень-листопад 2021 року шляхом перерахування відповідних платежів до державного бюджету.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.08.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Чернігівський молокозавод» задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Чернігівський молокозавод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі - 63 560, 11 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.12.2021 по 03.06.2022 року в сумі - 45 022, 92 грн, а всього - 108 583, 03 грн (сума заборгованості визначена без відрахування податків та обов`язкових платежів) та 2 000 грн моральної шкоди.

Зобов`язано ПАТ «Чернігівський молокозавод» сплатити за ОСОБА_1 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інші податки і збори за період з квітня 2021 року по листопад 2021 року, шляхом перерахування відповідних платежів до державного бюджету.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Чернігівський молокозавод» на користь ОСОБА_1 2 977, 20 грн у відшкодування витрат з оплати судового збору, та на користь держави 992, 40 грн судового збору.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що порушення права позивача на розрахунок при звільненні знайшло своє підтвердження та матеріали справи не містять доказів про сплату позивачу заборгованості по заробітній платі. Місцевим судом розраховано суму заборгованості до стягнення на користь позивача на підставі Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», та встановлено, що з вини відповідача індивідуальні відомості про позивача, як застраховану особу, не відображали страхового періоду та сплати єдиного соціального внеску за період часу з квітня 2021 року по листопад 2021 року, отже, права позивача в цій частині підлягають поновленню судом, шляхом зобов`язання відповідача нарахувати єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в порядку ст. 7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», сплативши суму єдиного соціального внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку відповідача та подати звітність до пенсійного фонду та податкового органу за місцем обліку відповідача. Стягуючи моральну шкоду частково, суд виходив з принципів розумності та справедливості, врахувавши, що через невиплату належних грошових сум, відповідачем було порушено гарантоване законом право позивача на отримання заробітної плати, що призвело до моральних страждань та порушення його нормальних життєвих зв`язків, однак, на думку суду, розмір моральної шкоди позивачем значно завищений.

Ухвалою від 09.11.2022 Новозавадського районного суду м. Чернігова заяву представника ПАТ «Чернігівський молокозавод» про перегляд заочного рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.08.2022 у справі № 751/1712/22 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду директор ПАТ «Чернігівський молокозавод» Олексій Каргаполов подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.08.2022.

В обгрунутування незаконності оскаржуваного рішення заявник посилається, що місцевим судом не враховано строків позовної давності в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 63 560, 11 грн, оскільки в день свого звільнення - 01.12.2021 позивач не працював і не пред`являв до відповідача вимоги про розрахунок, натомість підприємство неодноразово телефонувало позивачу із проханням з`явитися в касу підприємства за отриманням своїх розрахункових коштів, оскільки на підприємстві відсутній зарплатний проект, який би надавав можливість провести розрахунок з позивачем шляхом перерахунку коштів на його картковий рахунок. При цьому пропрацювавши багато років на підприємстві позивач чітко знав, що заробітна плата виплачується в касі, а не на картковий рахунок.

За доводами апеляційної скарги середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Крім того, строк пред`явлення позивачем до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, проте такий строк позивачем пропущено, а саме він був обізнаний про звільнення 01.12.2021 і не був позбавлений права та можливості звернутися до суду із відповідним позовом, проте позов був поданий лише 03.06.2022, та позивачем не зазначаються підстави пропуску строку для звернення до суду з позовом, клопотань про поновлення пропущеного строку не заявлялось.

В обгрунутування помилковості задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 по 03.06.2022 апелянт посилається на те, що з 24.02.2022 затримка розрахунку при звільненні з працівником триває не з вини роботодавця, а внаслідок ведення бойових дій на території України.

Щодо стягнення місцевим судом моральної шкоди апелянт зазначає, що таку шкоду судом стягнуто безпідставно, оскільки відповідачем не виплачено заробітну плату позивачу з незалежних від нього причин (не виявлення бажання у позивача з`явитися до каси підприємства за своїми розрахунковими коштами та військову агресію рф проти України як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), тож це жодним чином не завдано йому моральних страждань, не порушено будь-який звичний уклад його життя через який він повинен був докласти додаткових зусиль для організації свого життя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Конопля Я.Ю. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, заочне рішення від 09.08.2022 залишити без змін. В обгрунтування посилається на законність та обґрунтованість судового рішення, та безпідставність апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно записів із трудової книжки позивача ОСОБА_1 , він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Чернігівський молокозавод» з 11.06.1999 по 01.12.2021, звільнений за угодою сторін (а.с. 11-13).

З індивідуальних відомостей про застраховану особу, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Чернігівський молокозавод», йому нараховувалась заробітна плата, у тому числі, за жовтень 2021 року - 7 679, 42 грн; за листопад - 7 942, 00 грн; за грудень 2021 року нараховано - 4 7938, 69 грн (а.с. 26), та за період з квітня 2021 року по листопад 2021 року позивачеві не зараховано страховий стаж та не сплачено страхові внески (а.с.15-16).

Відповідно до розрахункового листка за період з 01.10.2021 по 31.10.2021 ОСОБА_1 нараховано оплату по годинному тарифу за 159 годин - 5851, 20 грн, вихідні та святкові дні - за 11 днів - 404, 80 грн; оплата за нічні години за 49 годин - 721, 28 грн, доплата за шкідливі умови праці - 702, 14 грн, всього нараховано - 7 679, 42 грн. Утримано - прибутковий податок - 1 382, 30 грн; військовий збір -115, 19 грн, разом утримано 1 497, 49 грн (а.с. 18).

Відповідно до розрахункового листка за період з 01.11.2021 по 30.11.2021 ОСОБА_1 нараховано оплату по годинному тарифу за 140 годин - 5 153, 40 грн, оплата за нічний час за 56 годин - 824, 54 грн, доплата за шкідливі умови праці - 618, 41 грн, всього нараховано - 6 596, 35 грн. Утримано - прибутковий податок - 1187, 34 грн; військовий збір - 98, 95 грн, разом утримано - 1 286, 29 грн (а.с. 19).

Відповідно до розрахункового листка за період з 01.12.2021 по 31.12.2021 ОСОБА_1 нараховано компенсацію за 176 днів невикористаної відпустки в сумі 47 938, 69 грн, а також компенсацію за 5 днів лікарняних в сумі 1 345, 65 грн, а всього нараховано - 49 284, 34 грн. Утримано прибутковий податок - 8 871,18 грн; військовий збір - 739, 27 грн, разом утримано - 9 610, 45 грн (а.с. 20).

Звертаючись з заявою про збільшення позовних вимог позивачем розраховано заборгованість по заробітній платі за жовтень - листопад 2021, що складає 12 575, 24 грн; заборгованість за 176 днів невикористаної відпустки та 5 днів лікарняних становить 39 673, 89 грн (з урахуванням утриманого податку та військового збору). Середньоденна заробітна плата становить 299, 41 грн. Станом на день звернення до суду, розрахунок при звільненні затримано відповідачем на 123 робочих дні, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 36 827, 43 грн (а.с. 46-47).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що факт порушення права позивача на розрахунок при звільненні знайшов своє підтвердження та матеріали справи не містять доказів про сплату позивачу заборгованості по заробітній платі. Місцевим судом розраховано суму заборгованості до стягнення на користь позивача на підставі Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», та встановлено, що з вини відповідача індивідуальні відомості про позивача, як застраховану особу, не відображали страхового періоду та сплати єдиного соціального внеску за період часу з квітня 2021 року по листопад 2021 року, отже, права позивача в цій частині підлягають поновленню судом, шляхом зобов`язання відповідача нарахувати єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в порядку ст. 7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», сплативши суму єдиного соціального внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку відповідача та подати звітність до пенсійного фонду та податкового органу за місцем обліку відповідача. Стягуючи моральну шкоду частково суд виходив з принципів розумності та справедливості, врахувавши, що через невиплату належних грошових сум, відповідачем було порушено гарантоване законом право позивача на отримання заробітної плати, що призвело до моральних страждань та порушення його нормальних життєвих зв`язків, однак, на думку суду, розмір моральної шкоди позивачем значно завищений.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, покладений на працедавця, а не на працівника.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У частині першій статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (стаття 117 КЗпП України).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Відповідно до ч. 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому йому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Верховний Суд звертає увагу на те, що середній заробіток згідно зі статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

До вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 20.07.2022 у справі № 204/3645/20 (провадження № 61-2520св22).

З огляду на зазначене вище та враховуючи, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум це триваюче правопорушення і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а також, що наразі відповідач не провів належні позивачу виплати і дане правопорушення триває досі, слід вважати, що позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав у строк, встановлений законом, тому доводи апеляційної скарги щодо порушеного строку пред`явлення позивачем позову є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, є вільним тлумаченням апелянтом норм чинного законодавства враховуючи наступне.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Постанови).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості.

Відповідач, всупереч процесуального обов`язку, не надав суду належних і допустимих доказів, які б вказували на виплату всіх сум, що належать позивачу від підприємства в день звільнення позивача.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідно до розрахункового листка за період з 01.10.2021 по 31.10.2021 ОСОБА_1 нараховано оплату по годинному тарифу за 159 годин - 5851, 20 грн, вихідні та святкові дні - за 11 днів - 404, 80 грн; оплата за нічні години за 49 годин - 721, 28 грн, доплата за шкідливі умови праці - 702,14 грн, всього нараховано - 7679,42 грн. Утримано - прибутковий податок - 1382,30 грн; військовий збір -115,19 грн, разом утримано 1497, 49 грн.

Відповідно до розрахункового листка за період з 01.11.2021 по 30.11.2021 ОСОБА_1 нараховано оплату по годинному тарифу за 140 годин - 5 153, 40 грн, оплата за нічний час за 56 годин - 824, 54 грн, доплата за шкідливі умови праці - 618,41 грн, всього нараховано - 6 596, 35 грн. Утримано - прибутковий податок - 1 187, 34 грн; військовий збір - 98, 95 грн, разом утримано - 1 286, 29 грн.

Відповідно до розрахункового листка за період з 01.12.2021 по 31.12.2021 ОСОБА_1 нараховано компенсацію за 176 днів невикористаної відпустки в сумі 47 938, 69 грн, а також компенсацію за 5 днів лікарняних в сумі 1 345, 65 грн, а всього нараховано - 49 284, 34 грн. Утримано прибутковий податок - 8871,18 грн; військовий збір - 739,27 грн., разом утримано - 9 610, 45 грн (а.с. 20).

Згідно розрахунку позивача, заборгованість по заробітній платі за жовтень - листопад 2021 складає 12 575, 24 грн; заборгованість за 176 днів невикористаної відпустки та 5 днів лікарняних становить 39 673, 89 грн (з урахуванням утриманого податку та військового збору). Середньоденна заробітна плата становить 299, 41 грн. Станом на день звернення до суду, розрахунок при звільненні затримано відповідачем на 123 робочих дні, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 36 827, 43 грн (а.с. 47), зазначений розрахунок позивачем приведено за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Як вбачається судом першої інстанції здійснено розрахунок без вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів, отже до стягнення має бути визначена сума по заробітній платі, яка складається з заборгованості по заробітній платі за жовтень та листопад 2021, компенсацію за 176 днів невикористаної відпустки в сумі 47 938, 69 грн, а також компенсацію за 5 днів лікарняних в сумі 1 345, 65 грн (7 679, 42 грн + 6 596, 35 грн + 49 284, 34 грн), що дорівнює 63 560, 11 грн, наявність такої заборгованості не спростовано доводами апеляційної скарги.

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.

Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.

Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.

З огляду на вищезазначене слідує, що роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що порушення по невиплаті усіх необхідних сум заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 сталися внаслідок настання обставин непереборної сили (форс-мажору ведення на території, де знаходиться роботодавець, воєнних дій). Такі докази мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати.

Згідно з правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки ПАТ «Чернігівський молокозавод» не довів, що порушення сталися внаслідок непереборної сили, то, відповідно, він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд, виходячи з положень Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», п. 8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» при визначенні суми середнього заробітку, що підлягає стягненню, правильно враховано, що середньоденний розмір заробітної плати становить 366, 04 грн (7 679, 42 + 6 596, 35 = 14 275, 77 (заробітна плата за останні два місяці роботи позивача); 23 дн. + 16 дн. = 39 дн. (кількість відпрацьованих робочих днів за останні два місяці роботи позивача); 14 275, 77 / 39 дн. = 366, 04 грн), та оскільки позивач був звільнений з роботи 01.12.2021, тому з 02.12.2021 і до 03.06.2022, тобто, 123 робочих дні (згідно вимог позивача), у зв`язку з чим сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 45 022, 92грн = (123 *366.04).

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про виплату в день звільнення позивачу всіх сум заборгованості відповідачем.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження для скасування правильного по суті рішення суду в частині стягнених сум, як і визначення періоду, оскільки зміни до ст. 117 КЗпП України, щодо стягнення середнього заробітку не більш як за шість місяців, набрали чинності 19.07.2022, тобто поза межами періоду, який визначений позивачем.

Спростовуються матеріалами справи доводи апеляційної скарги, що місцевим судом не враховано строків позовної давності оскільки позивач не працював і не пред`являв до відповідача вимоги про розрахунок.

Як встановлено судом, позивача звільнено з роботи за угодою сторін 01.12.2021 (а.с. 13), та цього ж дня - 01.12.2021 ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до відповідача, яка останнім зареєстрована 01.12.2021, в якій позивач просив забезпечити виплату розрахункових коштів після звільнення з роботи відповідно до чинного законодавства і також надати інформацію про те, чи сплачувався роботодавцем єдиний соціальний внесок з його заробітної плати за період з квітня 2021 по листопад 2021, та як з неї утримували (а.с. 14).

Рішення суду в частині вирішення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам закону та обставинам даної справи, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильних висновків місцевого суду.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження ділової репутації та інше. Також суд повинен виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, зменшуючи заявлений позивачем розмір моральної шкоди до 2 000,00 грн, суд першої інстанції врахував глибину, тривалість заподіяних душевних страждань позивача, їх характер та обсяг, та дотримався принципів розумності та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» залишити без задоволення.

Заочне рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 09 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення складено 22.02.2023.

Головуючий Судді :