Постанова

Іменем України

21 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 488/5413/14

провадження № 61-11604св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - прокурор Корабельного району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство»,

відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , підписану адвокатом Бортиком Русланом Олеговичем, на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року в складі судді Лазаревої Г. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року в складі колегії суддів Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року прокурор Корабельного району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» звернувся з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання договору купівлі-продажу й державного акта недійсними, витребування земельної ділянки.

Позов мотивував тим, що пунктом 75 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проєкта землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1 000 м? за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 . Пунктами 33 та 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51 затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 вказану земельну ділянку за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство». На підставі вказаних рішень ОСОБА_1 отримала державний акт серії ЯЛ № 904550 від 19 серпня 2010 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:031:0047. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 2010 року ОСОБА_1 відчужила земельну ділянку на користь ОСОБА_2 , яка, в свою чергу, відчужила її ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2014 року № 1653.

Прокурор указував, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державного лісового фонду та була передана у власність ОСОБА_1 без її вилучення в ДП «Миколаївське лісове господарство» як належного землекористувача. Зазначав, що Миколаївська міська рада допустила порушення встановленої законом процедури зміни цільового призначення земельної ділянки, не узгодила її з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та не провела державну експертизу проєкту землеустрою.

Позивач зазначав, що в серпні 2014 року прокуратурою Корабельного району міста Миколаєва проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства Миколаївською міською радою, за результатами якої встановлено факт незаконної передачі у власність земельних ділянок державного лісового фонду загальною площею 6,1 га в урочищі «Жовтневе», після чого прокуратурою розпочато кримінальне провадження № 0000074. Тому вважав, що позовна давність для звернення до суду з цим позовом пропущена з поважних причин.

Прокурор просив суд ухвалити рішення, яким:

визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити її;

визнати незаконним та скасувати пункт 75 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30;

визнати незаконним та скасувати пункти 33, 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51;

визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904550 від 19 серпня 2010 року, який було зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1 000 м?, кадастровий номер :05:031:0047, розташовану по АДРЕСА_1 , та передати її у власність держави в особі Миколаївської ОДАта постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство».

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2021 року позов задоволено частково:

визнано незаконним та скасовано пункт 75 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30;

визнано незаконним та скасовано пункти 33, 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51;

витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 у власність держави в особі Миколаївської ОДА земельну ділянку площею 1 000 м?, кадастровий номер :05:031:0047, розташовану по АДРЕСА_1 ;

у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку відмовлено;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що Миколаївська ОДА та ДП «Миколаївське лісове господарство» не наділені наглядовими чи контрольними функціями з перевірки законності рішень Миколаївської міської ради, тому вони не могли довідатися про порушення свого права до проведення в серпні 2014 року відповідної перевірки прокуратурою Корабельного району міста Миколаєва. За таких обставин суд уважав, що прокурор не пропустив позовну давність для звернення до суду з цим позовом.

Суд зазначив, що спірна земельна ділянка державного лісового фонду була передана у власність ОСОБА_1 для цілей, не пов`язаних з веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, без узгодження з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та без проведення державної експертизи проєкту землеустрою, що свідчить про зміну її цільового призначення з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для скасування оспорюваних прокурором пунктів рішень Миколаївської міської ради та витребування земельної ділянки на користь держави. Позовні вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_1 , місцевий суд залишив без задоволення як такі, що не відповідають критерію ефективності способу захисту прав власника земельної ділянки.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відбулася з порушенням вимог законодавства. Так, Миколаївська міська рада не мала повноважень на розпорядження цією земельною ділянкою, у зв`язку з чим вона вибула з володіння власника (держави) поза його волею.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що прокурор не пропустив позовну давність для звернення до суду з цим позовом, так як у справі відсутні докази того, що орган виконавчої влади, який наділений правом розпоряджатися спірною земельною ділянкою, довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, до проведення в серпні 2014 року відповідної перевірки.

Апеляційний суд не вбачав порушень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідача у збереженні права на земельну ділянку.

Постановою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 задоволено частково:

рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора Корабельного району міста Миколаєва, заявлених в інтересах Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство», скасовано, а позов у цій частині залишено без розгляду;

рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора Корабельного району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 вересня 2010 року та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904550 від 19 серпня 2010 року залишено без змін;

рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора Корабельного району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування пункту 75 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30, пунктів 33, 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні вказаних позовних вимог;

постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора Корабельного району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що судові рішення підлягають скасуванню в частині розгляду по суті позову прокурора в інтересах ДП «Миколаївське лісове господарство» із залишенням позову без розгляду в цій частині, оскільки прокурор не має повноважень на ведення справи в інтересах державного підприємства, а позовні вимоги в цій частині не спрямовані на захист прав або інтересів держави.

Суд касаційної інстанції констатував що позовні вимоги про визнання недійсними правочину та державного акта, а також про визнання незаконним і скасування пунктів рішень органу місцевого самоврядування не є ефективними способами захисту порушеного права держави, оскільки для витребування земельної ділянки оспорення рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є необхідним. Суд указав, що в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Переглядаючи судові рішення в частині задоволення позову про витребування земельної ділянки, суд касаційної інстанції звернув увагу на необхідність установлення дотримання або пропуску прокурором позовної давності при зверненні до суду. Колегія суддів зазначила, що апеляційний суд не встановив і не зазначив, який саме орган виконавчої влади був наділений правом розпоряджатися спірною земельною ділянкою, не перевірив, чи була Миколаївська ОДА учасником спірних правовідносин при надані дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, передачі цієї ділянки у приватну власність та подальшого її відчуження на підставі цивільно-правових угод, тобто не встановив, з якого часу Миколаївська ОДА могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Верховний Суд також зазначив, що суд апеляційної інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, оскільки не зробив висновків про можливість витребування у ОСОБА_3 земельної ділянки в контексті можливості застосування статті 388 ЦК України з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду про необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року в частині задоволення позовної вимоги про витребування земельної ділянки - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вилучення спірної земельної ділянки, яка віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», й передання її у приватну власність належало до повноважень Миколаївської ОДА. Оскільки земельна ділянка вибула з володіння власника (держави в особі Миколаївської ОДА) поза його волею, то апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про витребування земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_3 на підставі статті 388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про неможливість витребування земельної ділянки у добросовісного набувача та порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції колегія суддів відхилила, зазначивши, що в спорах стосовно земель лісогосподарського призначення держава, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству. Заволодіння приватними особами такими земельними ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном.

Апеляційний суд зазначив, що загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідача у збереженні права на земельну ділянку. Оскільки спірна земельна ділянка розташована в урочищі «Жовтневе», яке заліснене деревами, то відповідач, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що земельна ділянка, яку він набуває у власність, є лісовою земельною ділянкою, а тому ОСОБА_3 не може вважатися добросовісним набувачем, який не знав та не міг знати про набуття ним майна всупереч закону.

Досліджуючи питання дотримання прокурором позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначив, що саме Миколаївська ОДА була наділена правами щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, проте участі у відчуженні цієї земельної ділянки в приватну власність не брала. Суд зазначив, що про порушення прав держави Миколаївська ОДА довідалася лише в серпні 2014 року за наслідками прокурорської перевірки, а доказів протилежного матеріали справи не містять. Посилання представника відповідача на обізнаність держави про порушене право ще в 2010 році, оскільки управління культури Миколаївської ОДА надало погодження щодо розробки проєкту виділення спірної ділянки, апеляційний суд відхилив, оскільки вказане управління та Миколаївська ОДА є різними юридичними особами.

Аргументи учасників справи

21 листопада 2022 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно визначалися з моментом відліку позовної давності в цій справі. Вказує, що до повноважень Миколаївської ОДА на момент виділення земельної ділянки в приватну власність, зокрема, входило погодження документації із землеустрою. Зазначає, що до комісії з розгляду проєктної документації з землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_1 входило управління культури Миколаївської ОДА, яке 22 квітня 2010 року погодило проєкт землеустрою з відведення земельної ділянки. Оскільки управління культури є структурним підрозділом Миколаївської ОДА, то у вказаного державного органу ще з 2010 року була наявна об`єктивна можливість дізнатися про порушення прав держави, що свідчить про пропуск позовної давності прокурором у цій справі.

Крім доводів щодо пропуску позовної давності відповідач послався також на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази поширення на земельну ділянку правового режиму земель державного лісового фонду (зокрема, відомості Державного лісового кадастру), та на неможливість витребування в нього цієї земельної ділянки як у добросовісного набувача. Наполягає на тому, що не знав і не міг знати про відсутність у органу місцевого самоврядування повноважень на виділення земельної ділянки попередньому власнику.

У лютому 2023 року до Верховного Суду від першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що суди зробили правильний висновок про належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, врахувавши при цьому відомості, надані уповноваженим суб`єктом, зокрема, викопіювання з кадастрової карти. Вказує, що суди обґрунтовано вважали, що про порушення свого права держава в особі Миколаївської ОДА довідалася лише в 2014 році, а тому позовна давність не пропущена. Зазначає також, що не може вважатися добросовісним набувачем особа, яка знала або могла знати про набуття нею майна всупереч закону.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження в справі та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У грудні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 07 грудня 2022 року вказано, що касаційна скарга містить підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки заявник посилається на те, що суди при вирішенні справи не застосували висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-152цс14 та постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 648/2419/13, від 02 лютого 2022 року в справі № 488/5413/14-ц, від 24 січня 2018 року в справі № 914/801/17, а також, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Аналіз доводів та вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що судові рішення оскаржуються в касаційному порядку в частині задоволення позовної вимоги про витребування земельної ділянки. В частині відмови в задоволенні інших позовних вимог судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються та Верховним Судом не переглядаються.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з пунктом 75 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1 000 м? за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 33, 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51 було затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1 000 м? за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51 ОСОБА_1 отримала державний акт серії ЯЛ № 904550 від 19 серпня 2010 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :05:031:0047, розташовану по АДРЕСА_1 . Вказаний державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80.

01 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ласурією С. А., зареєстрований в реєстрі за № 2178.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 611624 від 22 грудня 2010 року, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 83.

В подальшому за договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2014 року ОСОБА_2 відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , у зв`язку з чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 7375199 про право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку.

За наявними в матеріалах справи ситуаційним планом та експлікацією земельних угідь, картографічними матеріалами, листом Українського державного проєктного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроєкт» Державного агентства лісових ресурсів України від 04 вересня 2014 року № 299, абрисом кварталу 43 Миколаївського лісництва суди встановили, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:031:0047 була надана ОСОБА_1 за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» (квартал 43) і в установленому законом порядку вона не була виключена із земель лісового фонду.

Листом ДП «Миколаївське лісове господарство» від 25 вересня 2014 року № 553 прокурора Корабельного району міста Миколаєва було повідомлено, що підприємство не надавало свій висновок про погодження проєкту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки лісового фонду ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Щодо наявності правових підстав для витребування земельної ділянки

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У справі, що переглядається, прокурор просив витребувати земельну ділянку з кадастровим номером :05:031:0047 з володіння ОСОБА_3 , який за висновками судів попередніх інстанцій набув право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_2 , яка в свою чергу набула право власності на цю земельну ділянку, придбавши її у ОСОБА_1 , яка отримала спірну земельну ділянку у власність у порядку приватизації.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регулювався статтею 118 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Подання заінтересованою особою проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є пропозицією (офертою) про безоплатну приватизацію земельної ділянки, а рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність є прийняттям (акцептом) такої пропозиції власником в особі відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Таким чином, приватизація земельної ділянки полягає в укладенні договору між громадянином і власником - державою або територіальною громадою (в особі відповідного органу) шляхом здійснення оферти та її прийняття відповідно до частини другої статті 638 ЦК України.

Таким чином, дії ОСОБА_3 були спрямовані на набуття права власності на земельну ділянку на підставі договірних правовідносин між ним та ОСОБА_2 , між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та договірних відносин між територіальною громадою і ОСОБА_1 .

Водночас держава не є учасником цих договірних правовідносин. Тобто, позивач не просить про повернення йому майна як стороні договору (абзац другий частини першої статті 216, пункт 1 частини третьої статті 1212 ЦК України), а, вважаючи себе власником, прагне витребувати своє майно від осіб, які незаконно, без відповідної правової підстави заволоділи ним (стаття 387 ЦК України).

У справі, що переглядається, апеляційний суд установив, що Миколаївська міська рада не мала повноважень на прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , оскільки відповідно до статті 149 ЗК України повноваження щодо вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, належало не органам місцевого самоврядування, а органам державної влади - районним державним адміністраціям, обласним державним адміністраціям, Київській, Севастопольській міським державним адміністраціям, Раді міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінету Міністрів України (частини п`ята - дев`ята зазначеної статті).

Відповідно до частин третьої-сьомої статті 122 ЗК України повноваження щодо передання земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування належало районним, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, Кабінету Міністрів України.

Крім того, відповідно до частини першої статті 57 ЛК України (в редакції, чинній на час приватизації земельної ділянки) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Згідно з частиною третьою зазначеної статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Установивши, що спірна земельна ділянка повністю відноситься до земель лісогосподарського призначення (квартал 43 Миколаївського лісництва) та перебувала в користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», а рішення про її вилучення з постійного користування вказаного підприємства та про зміну цільового призначення земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося, апеляційний суд зробив правильний висновок про вибуття спірної земельної ділянки з власності держави поза волею власника та наявність правових підстав для витребування земельної ділянки від ОСОБА_3 .

Апеляційний суд надав належну оцінку доводам відповідача про неможливість витребування земельної ділянки в добросовісного набувача, зазначивши, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, яка є залісненою та повністю знаходиться в кварталі 43 Миколаївського лісництва, ОСОБА_3 , проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою, у зв`язку з чим не може вважатися добросовісним набувачем земельної ділянки (див. пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21).

Аргументи касаційної скарги про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів віднесення земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права щодо суті спору, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Щодо позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-152цс14 зроблено висновок, що за змістом статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 січня 2018 року в справі № 914/801/17, на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «в спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, а тому зміна уповноваженого органу не змінює порядок перебігу позовної давності. Визначаючи початок перебігу позовної давності в даній справі, слід враховувати, коли про порушене право дізналась держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний орган, який виконував відповідні функції в той чи інший час та змінювався в результаті прийняття нових нормативних актів. Відтак, при дослідженні питання пропуску позовної давності в даному спорі слід з`ясувати, коли про порушення своїх прав довідалася держава в особі уповноваженого органу».

У справі, що переглядається, направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції звернув увагу апеляційного суду на необхідність установлення обставин дотримання або пропуску прокурором позовної давності при зверненні до суду шляхом визначення, який саме орган виконавчої влади був наділений правом розпоряджатися спірною земельною ділянкою, перевірки, чи була Миколаївська ОДА учасником спірних правовідносин, та установлення, з якого часу Миколаївська ОДА могла довідатися про порушення прав держави та про особу, яка їх порушила.

При новому розгляді справи апеляційний суд:

установив, що саме Миколаївська ОДА була наділена правами щодо розпорядження спірною земельною ділянкою як на момент її приватизації, так і на момент звернення прокурора до суду з цим позовом;

вказав, що участі у відчуженні спірної земельної ділянки з державної власності Миколаївська ОДА не брала;

встановив, що про порушення прав держави Миколаївська ОДА як особа, яка не наділена контролюючими функціями з приводу дотримання органами місцевого самоврядування земельного законодавства, довідалася та могла довідатися лише в серпні 2014 року за наслідками прокурорської перевірки, доказів на спростування чого відповідачі не надали;

відхилив посилання представника відповідача на обізнаність держави в особі управління культури Миколаївської ОДА про порушене право ще в 2010 році, оскільки вказане управління та Миколаївська ОДА є різними юридичними особами;

у повному обсязі й з дотриманням частини першої статті 417 ЦПК України виконав вказівки суду касаційної інстанції та зробив правильний висновок про дотримання прокурором позовної давності при зверненні до суду з цим позовом.

Аналогічний підхід до визначення початку перебігу позовної давності за позовами прокурора в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА про витребування земельних ділянок, які розташовані в місті Миколаєві в урочищі «Жовтневе», є сталим у практиці суду касаційної інстанції та відображений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 травня 2022 року в справі № 488/6602/14-ц, від 09 лютого 2022 року в справі № 488/3319/14-ц, від 15 грудня 2021 року в справі № 488/6719/14-ц, від 11 листопада 2020 року в справі № 488/4059/16-ц, від 02 вересня2020 року в справі № 488/404/16-ц, від 23 червня 2020 року в справі № 488/2517/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18).

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 648/2419/13, колегія суддів не приймає, оскільки вказана постанова не містить висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а стосується питання наявності або відсутності підстав для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у порядку статті 360-5 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного оскарження не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права чи без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-152цс14 та постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 648/2419/13, від 02 лютого 2022 року в справі № 488/5413/14-ц, від 24 січня 2018 року в справі № 914/801/17, у зв`язку з чим касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині - без змін.

З урахуванням висновків щодо суті касаційної скарги судові витрати за касаційний перегляд справи покладаються на ОСОБА_3 як на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , підписану адвокатом Бортиком Русланом Олеговичем, залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року в частині задоволення позову прокурора Корабельного району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук