справа № 760/3730/19 головуючий у суді І інстанції Українець В.В.
провадження № 22-ц/824/727/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

07 лютого 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що став власником квартири відповідно до Закону України «Про іпотеку» у зв`язку з неповерненням відповідачами грошових позик.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києві від 12 грудня 2018 року № 25696395 у зазначеній квартирі зареєстровані три особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ще одна особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про яку не зазначено.

Відповідачі з 07 липня 2016 року в спірній квартирі не проживають.

Відповідно до листа Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві від 22 листопада 2018 року та рапорту від 05 листопада 2018 року позивач мав намір попасти до своєї квартири, однак двері ніхто не відчинив.

Домовленості між сторонами щодо подальшої реєстрації відповідачів у квартирі позивача не досягалось, співвласниками житла відповідачі не являються.

Просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 768 гривень 40 копійок судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 768 гривень 40 копійок судового збору.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Шумського Олександра Ігоровича, подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким залишити позовні вимоги без задоволення.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що закон дозволяє кредитору звертатися до іпотекодавця з вимогою про виселення як в судовому, так і в позасудовому порядку виключно після проведення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Наголошує, що в даному випадку факт позасудового звернення стягнення ОСОБА_3 на іпотечне майно в порядку вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» оскаржується іпотекодавцем в судовому порядку. Вважає, що враховуючи такі обставини, дана справа не може бути розглянута судом до розгляду Солом`янським районним судом м. Києва справи № 760/30640/18.

Також апелянт вказує, що ОСОБА_4 придбала спірну квартиру за власні кошти, а не за кошти, отримані в позику. А відтак, відсутні підстави для виселення іпотекодавця та членів його родини, в тому числі ОСОБА_1 із житлового приміщення, що є предметом іпотеки, без надання їм іншого постійного жилого приміщення. При цьому апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 22 червня 2016 року в справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1731цс16 та на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 06 березня 2018 року в справі № 303/1590/15-ц, від 29 травня 2019 року в справі № 754/13376/15-ц.

Окрім того, апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що матеріали справи не містять жодного доказу тієї обставини, що відповідачами в порядку вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР отримувалася вимога про виселення під розпис. Зазначає, що відповідачі не отримували від позивача жодних вимог про виселення з іпотечної квартири. На думку апелянта, позивачем не було дотримано процедури для виселення, встановленої чинним законодавством, що є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

05 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданий представником - адвокатом Кибалом Андрієм Ярославовичем. У вказаному відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги не заперечував, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими.

Апелянт, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням, до суду не з`явився, однак його неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва від 30 травня 2018 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9). З витягу вбачається, що право власності на квартиру позивачем набуто на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 12 лютого 2015 року (а.с. 43-46).

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києві від 12 грудня 2018 року № 25696395 у зазначеній квартирі зареєстровані три особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ще одна особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про яку не зазначено (а.с. 25).

З позову вбачається, що ОСОБА_3 просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позивачем були направлені відповідачам вимоги про досудове врегулювання спору від 31 жовтня 2018 року з проханням добровільно виселитись та знятись з реєстрації з спірної квартири (а.с. 13-18).

Станом на день звернення до суду з позовом відповідачі з реєстраційного обліку у спірній квартирі не зняті. ОСОБА_4 , ОСОБА_1 не є членами сім`ї позивача, який є новим власником спірної квартири.

Відповідно до листа Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві від 22 листопада 2018 року та рапортів від 31 жовтня 2018 року та 05 листопада 2018 року (а.с. 26-28) позивач мав намір попасти до своєї квартири, однак двері ніхто не відчинив.

На підтвердження свого права власності на спірну квартиру, позивач надав суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, колишній власник житла ОСОБА_4 в силу закону втратив право користування житлом, отже, відповідач ОСОБА_1 також втратила право користування спірним жилим приміщенням, яке є похідним від прав колишнього власника житла. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_4 рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року в апеляційному порядку не оскаржувала, повноважень ОСОБА_1 на оскарження судового рішення від її імені апелянту не надавала. За таких обставин, рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції лише в межах позовних вимог, що стосуються безпосередньо відповідача ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням з таких підстав.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Отже, позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки колишній власник житла ОСОБА_4 в силу закону втратив право користування житлом.

Натомість, відповідач ОСОБА_1 втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки її право користування спірною квартирою є похідним від прав колишнього власника житла - ОСОБА_4 , які остання втратила у законний спосіб, оскільки на час розгляду справи судом будь-яких доказів на спростування вказаних висновків матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог власника житла ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Судом першої інстанції було враховано співмірність втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, яке переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Що ж до доводів апеляційної скарги, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки повною мірою стосуються інших правовідносин між сторонами (щодо виселення), які не були предметом даного спору і не входили у предмет доказування, а, отже, не оцінювалися судом першої інстанції. З матеріалів справи вбачається, що спір у цій справі стосується правовідносин щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, і як наслідок - зняття з реєстрації. Будь-яких позовних вимог щодо виселення відповідачів з квартири матеріали справи не містять.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_1 , такою, що втратила право на користування спірною квартирою.

Ухвалюючи судове рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_1 , такою, що втратила право на користування спірною квартирою відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратили право користування житловим приміщенням - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова