Справа №:755/685/23
Провадження №: 2/755/1332/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" січня 2023 р. м .Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва САВЛУК Т.В., розглянувши матеріли позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника - батька ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей та сімї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та вчинення певних дій,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законного представника - батька дитини ОСОБА_3 , з вимогами, які викладено дослівно відповідно до прохальної частини позовної заяви наступним чином:

«Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та здійснити його реєстрацію, відповідно законодавству України за місцем його постійного проживання від народження у власній квартирі його батька ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ».

Вивчивши матеріли позовної заяви та долучені до неї додатки на предмет дотримання позивачем вимог цивільного процесуального законодавства при визначенні підсудності даного спору конкретному суду, суддя приходить до наступних висновків.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. ( ч. 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України)

Кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. ( ч. 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини першої ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26 - 30 Цивільного процесуального кодексу України).

Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Питання про підсудність справ визначається цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до положень частини першої статі 27 Цивільного процесуального кодексу України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

При зверненні з цим позовом до суду, позивачем визначено у якості відповідача - малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законного представника - батька дитини ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що територіально відноситься до Дніпровського району міста Києва.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Разом з тим, виходячи з положень ч.1 ст.30 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Правила виключної підсудності, визначені у частині першій ст.30 Цивільного процесуального кодексу України, які застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, та стосуються позовів, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно (земельні ділянки, будинки, квартири тощо).

Як роз`яснено у п.41 та п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК).

Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виключна підсудність особливий вид територіальної підсудності. Правила виключної підсудності забороняють застосування при пред`явленні позову інших видів підсудності загальної (ст. 27 ЦПК України), альтернативної (ст. 28 ЦПК України) підсудності пов`язаних між собою вимог. Це означає, що пред`явлення позовів по справах, перерахованих в ст. 30 ЦПК України, в інші суди, крім зазначених в ній, не допускається.

Виходячи з підстав та предмету позову, позивачем пред`явлено позов де основною вимогою є «визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 », вказаний обєкт нерухомого майна територіально розташований в Печерському районі міста Києва.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20) у питанні щодо застосування правил виключної підсудності розгляду спорів щодо стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна дійшла до наступних висновків: « що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у ч. 3 ст. 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередній об`єкт спірних правовідносин.

Позиція Великої Палати ВС ґрунтується, зокрема, на висновку про те, що, враховуючи аналіз змін у законодавчому регулюванні та лексичне тлумачення поняття, виключна підсудність справ застосовується до відповідних правовідносин загалом, а не щодо їх окремих складових.

Тому на спори, предметом яких є право користування житловим приміщенням, в даному випадку приипнення права користування житловим приміщенням, поширюються норми ч. 3 ст. 30 ГПК України».

Таким чином, предметом позову є право фізичної особи щодо користування обєктом нерухомого майно, що зумовлює застосування правил виключної підсудності для розгляду даного пору у відповідності до вимог ч.1 ст. 30 ЦПК України, враховуючи, що розгляд справи не розпочато, а згідно з ч. 1 ст. 378 ЦПК України порушення правил виключної підсудності є підставою для скасування рішення і передачі справи на новий розгляд, суддя приходить до висновку, що цей позов не підсудний Дніпровському районному суду міста Києва.

Дотриманням судами процесуальних норм інституту підсудності означає дотримання положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України встановлено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За наведених обставин та враховуючи, що за змістом та характером спірних правовідносин, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника - батька ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей та сімї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та вчинення певних дій, підлягає розгляду з дотриманням правил виключної підсудності (за місцезнаходженням об`єкту нерухомого майна), в порядку визначеному ч.1 ст. 30 ЦПК України, тому наявні підстави передати справу для подальшого розгляду до Печерського районного суду м. Києва.

Враховуючи викладене та керуючись статями 2, 4, 27, 31, 260, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя

п о с т а н о в и в:

Цивільну справу № 755/685/23 (провадження № 2/755/1332/23) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника - батька ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей та сімї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та вчинення певних дій, - передати за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва для подальшого розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

С у д д я: