Справа № 279/547/23
Провадження № 4-с/279/4/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2023 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі судді Недашківської Л.А., з секретарем Хомутовською М.А. за участі дистанційно представник ОСОБА_1 , по справі № 279/547/23 за скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 до начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби в місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Василевського Андрія Миколайовича про визнання бездіяльності непровомірною та зобов`язання усунути порушення,

В С Т А Н О В И В :

Скаржник ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою про визнання бездіяльності непровомірною та зобов`язання усунути порушення начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Василевського Андрія Миколайовича зазначивши, що рішенням Коростенського міськрайонного суду від 13.12.2011 року, у цивільній справі №2-1478/2011, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" 247348,50 грн. за кредитним договором №014/9407/74/16176 від 26.07.2005 року. 11.02.2013 року в межах виконавчого провадження №35925990 було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 та оголошено заборону на його відчуження, про що зроблено запис про обтяження за №1662090. 21.12.2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону україни "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року. Однак, обтяження нерухомого майна ОСОБА_2 не припинено. У зв`язку з цим, скаржник зверталась до відділу ДВС з заявою про зняття обтяження, однак їй було роз`яснено, що підстаою для зняття обтяження є повне погашення заборгованості, повернення виконавчого документу стягувачу не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ на виконання, а інформація про добровільне виконання рішення суду відсутня, у зв`язку з закінченням терміну зберігання документів, які можуть містити таку інформацію.

Заборгованість за кредитним договором №014/9407/74/16176 від 26.07.2005 року, яка була стягнути за рішенням Коростенського міськрайонного суду була відступлена ПАТ "ОКСІ БАНК", відповідно до договору про відступлення права вимоги від 14.11.2018 року. В свою чергу, 14.11.2018 року ПАТ "ОКСІ БАНК" відступило своє право вимоги на користь ТОВ "ФК "АМБЕР", яке відступило своє право вимоги за вказаним крединтим договором ОСОБА_3 , відповідно до договору про відступлення права вимоги від 14.11.2018 року.

Зобов`язання за кредитним договором №014/9407/74/16176 від 26.07.2005 року є припиненим, що стверджується додатковою угодою від 31.12.2018 року. Таким чином, зобов`язання було припинено у добровільному порядку поза межами виконавчого провадження, а тому є доцільним зняття арешту, накладеного на майно боржника ОСОБА_2 .

Оскільки, повернення стягувачу виконавчого документу на підставі ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" (1999 р.) не встановлював прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника, а тому спір у справі (подання скарги) виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді незняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні № 35925990 на стадії його завершення під час повернення виконавчого документа стягувачу у 2015 році. Спір виник у зв`язку з тим, що на вимогу зняття арешту у зв`язку з виконанням виконавчого документу, поза межами виконавчого провадження (адвокатський запит від 28.12.2022 року) державний виконавець відмовився зняти арешт з майна ОСОБА_2 .

Просить суд: визнати причини пропуску подання скарги поважними та поновити, визнати неправомірною бездіяльність начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Василевського Андрія Миколайовича, яка полягає у не знятті арешту з майна ОСОБА_4 , накладеного згідно постанови державного виконавця відділу ДВС Святошинського районного управління юстиції у м.Києві Антонова А.В. від 11.02.2013 року у виконавчому провадженні №35925990 та невчиненні дій з реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинення обтяження за номер запису 1662090.

Зобов`язати начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) Василевського Андрія Миколайовича (або іншу посадову особу) зняти арешт з майна ОСОБА_2 накладеного згідно постанови державного виконавця відділу ДВС Святошинського районного управління юстиції у м.Києві Антонова А.В. від 11.02.2013 року у виконавчому провадженні № 35925990 та вчинити дії з реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинення обтяження за № запису 1662090.

Зобов`язати начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. иїв) повідомити суд про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги.

Представник скаржника ОСОБА_1 в судовому засіданні скаргу підтримав з підстав зазначених в скарзі, просив її задоволити.

Стягувач ОСОБА_3 в зяаві до суду клопотала про розгляд справи за її відсутності, вимоги скарги підтримала, зазачила, що на підставі договору вона набула права вимоги за кредитним договором №014/9407/74/16176 від 26.07.2005 року, зобов`язання за яким є припиненим.

Начальник Святошинського відділу ДВС у м.Києві подав відзив на скаргу, зазначивши, що рішення Коростенського міськрайонного суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ "Райффайзен Банк Аваль", у справі №2-14768/2011 боржником не виконано, виконавчий збір не сплачено, а відтак відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника, в задоволенні скарги просив відмовити.

Представником скаржника подано відповідь на відзив в якому вказав, що відомості про те, що з метою стягнення виконавчого збору державний виконавець виносив постанову, відкривав виконавче провадження і задля виконання цього виконавчого документу наклав арешт на майно боржника відсутні. Крім того, повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 9 ч.47 Закону України "Про виконавче провадження" (ред. 1999 р.), не передбачеє відкриття виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши їх в сукупності з письмовими матеріалами справи, суд приходить до наступного.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що рішенням Коростенського міськрайонного суду від 13.12.2011 року, у цивільній справі № 2-1478/2011, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" 247348,50 грн. за кредитним договором №014/9407/74/16176 від 26.07.2005 року. На виконання цього судового рішення 11.01.2012 року було видано виконавчий лист №2-1478/2011.

11.02.2013 року в межах виконавчого провадження №35925990 було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 та оголошено заборону на його відчуження, про що зроблено запис про обтяження за №1662090. В подальшому, 21.12.2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону україни "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року, матеріали виконавчого провадження знищено. У 2023 році арешт майна залишається чинним, оскільки виконавець не відреагував на прохання власника майна його зняти попри повідомлення колишнього боржника та правонаступника стягувача про виконання виконавчого документу поза межами виконавчого провадження.

Право вимоги за кредитним договором №014/9407/74/16176 від 26.07.2005 року, яка була стягнути за рішенням Коростенського міськрайонного суду була відступлена ПАТ "ОКСІ БАНК", відповідно до договору про відступлення права вимоги від 14.11.2018 року. В свою чергу, 14.11.2018 року ПАТ "ОКСІ БАНК" відступило своє право вимоги на користь ТОВ "ФК "АМБЕР", яке відступило своє право вимоги за вказаним крединтим договором ОСОБА_3 , відповідно до договору про відступлення права вимоги від 14.11.2018 року.

Згідно із додатковою угодою від 31.12.2018 року укладеною між боржником ОСОБА_5 та новим кредитором ОСОБА_3 зобов`язання за кредитним договором №014/9407/74/16176 від 26.07.2005 року є припиненим, сторони не мають будь-яких претензій одна до одної.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Враховуючи викладене, суд вважає, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас, спір у справі, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державними виконавцями, які здійснювали виконавчі дії у виконавчому провадженні №35925990 на стадії його завершення під час повернення виконавчого документу у 2015 році.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву скаржника від 28.12.2022 року про зняття арешту у зв`язку з виконання виконавчого документу поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.07.2022 року, у справі № 2/0301/806/11.

За таких обставин, стаття 50 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини, на що суд апеляційної інстанції вірно звернув увагу, скасувавши як незаконну ухвалу суду першої інстанції.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Судом встановлено, що після повернення банку виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості особа, яка придбала право вимоги підтвердила повне виконання зобов`язань за кредитним договором та не заперечувала проти зняття арешту із майна боржника.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Викладені у цій ухвалі мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження N 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження N 61-18160св19) та від 13.07.2022 року у справі № 2/3001/806/11 (провадження № 61-3814св22).

Крім того, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постанові КЦС ВС від 12.10.2022 № 203/3435/21 (61-5467св22).

За таких обставин та враховуючи відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, суд вважає, що бездіяльність виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, а відтак вимоги скарги підлягають частковому задоволенню.

Стосовно пновлення строку на звернення зі скаргою, суд зазначає наступне.

Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

З наведених заявником у скарзі обґрунтувань убачається, що він оскаржує бездіяльність державного виконавця щодо невиконання вимоги від 28.12.2022 року про зняття арешту, відмову ДВС представником скаржника було отримано 06.01.2023 року, що вбачається з копії конверта. Скаржник уперше звернувся до суду зі скаргою 16.01.2023 року, яка ухвалою суду від 17.01.2023 року була залишена без розгляду, оскільки в скарзі не порушувалось питання щодо поновлення пропущеного строку та не було долучено поштовий конверт на підтвердження дати отримання листа ДВС.

Таким чином, звернувшись 23.01.2023 року зі скаргою, суд вважає, що позивачем пропущено процесуальний строк з поважних прчин, а відтак він підлягає поновленню.

Відповідно до ст. 453 ЦПК України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Керуючись ст.ст. 451, 453 ЦПК Укрпаїни, Законом України "Про виконавче провадження",

П О С Т А Н О В И В :

Вимоги скарги задовольнити.

Визнати причини пропуску строку подання скарги поважними та поновити його.

Визнати неправомірною бездіяльність начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) Василевського Андрія Миколайовича, яка полягає у не знятті арешту з майна ОСОБА_2 , накладеного згідно постанови державного виконавця відділу ДВС Святошинського районного управління юстиції у м.Києві Антонова А.В. від 11.02.2013 року у виконавчому провадженні №35925990 та невчиненні дій з реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинення обтяження за номером запису 1662090.

Зобов`язати начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) Василевського Андрія Миколайовича (або іншу посадову особу) зняти арешт з майна ОСОБА_2 накладеного згідно постанови державного виконавця відділу ДВС Святошинського районного управління юстиції у м.Києві Антонова А.В. від 11.02.2013 року у виконавчому провадженні № 35925990 та вчинити дії з реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинення обтяження за номером запису 1662090.

Зобов`язати начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) повідомити суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Житомирського Апеляційного суду в 15-денний строк, який обчислюється з дня складання ухвали. Учасник справи, якому ухвала не була вручено у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 17.02.2023 року.

Суддя Недашківська Л.А.

Копія згідно з оригіналом