ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/680/23 Справа № 187/1017/19 Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину неукладеним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2019 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину неукладеним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 10.05.2013 року ОСОБА_1 під впливом психологічного тиску з боку відповідача, погроз кримінального переслідування за фактом нібито крадіжки грошей відповідачки з її квартири написала розписку в тому, що взяла у відповідачки в борг грошові кошти в розмірі 14 250,00 дол. США, які насправді одержані не були, тобто даний правочин був неукладений. Далі позивачка передала 3260 доларів США ОСОБА_2 , а остання взявши гроші написала розписку 10.05.2013 року про отримання грошей і пообіцяла, що напише заяву що за фактом крадіжки до органу в поліції відносно неї вона подавати не буде. 13.05.2013 року ОСОБА_1 почула від ОСОБА_2 що ситуація змінилася та вона має негайно повернути залишок грошей за розпискою. Залишок коштів, які вимагала від неї ОСОБА_2 вона знайти не змогла і тому відповідачка звернулась до Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із письмовою заявою про вжиття заходів до невстановленої особи, яка 10.05.2013 року в період часу з 11:00 до 12:30 годин шляхом підбору ключа проникла до її квартири, звідки таємно викрала гроші в сумі 15 000 доларів США, після чого з місця скоєного злочину зникла, чим заподіяла їй майнову шкоду на зазначену суму, при цьому вказала на неї, як на особу, яка могла скоїти цей злочин. Дана заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002684 з попередньою кваліфікацією ч.3 ст.185 КК України. 17.05.1016 р. позивачка вчинила спробу самогубства та потрапила до Дніпропетровської міської багатопрофільної клінічної лікарні № 4 з отруєнням. Батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 зібрав по знайомих 10 990 доларів США , які віддав відповідачці під розписку від 27.05.2013 року. Отримавши від батька гроші в розмірі 10 990 доларів США, відповідачка 27.05.2013 року у її присутності склала письмову заяву з проханням припинити кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 з якою 31.05.2013 року звернулася до органу поліції. 06.06.2013 року постановою СВ Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області кримінальне провадження №0002684 за фактом крадіжки в квартирі відповідачки закрито. ОСОБА_1 вважає, що діями ОСОБА_2 їй була нанесена значна моральна шкода, яку вона обґрунтовує сильними душевними стражданнями, оскільки вона знаходилися у стресовому стані, з подавленою волею, під впливом залякувань та шантажу з боку ОСОБА_2 , внаслідок чого нею було вчинена спроба самогубства. Просила суд визнати неукладеним письмовий правочин боргову розписку від 10.05.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поновити строк звернення до суду враховуючи фактичні обставини встановлені рішенням Петриківського райсуду від 11.10.2018 року, стягнути із відповідачки на її користь грошові кошти в розмірі 85 302 грн. 41 коп., які були незаконно отримані ОСОБА_2 відповідно до розписки від 10.05.2013 року, грошові кошти в розмірі 287 568,5 грн., які були незаконно отримані ОСОБА_2 відповідно до розписки від 27.05.2013 року, моральну шкоду в розмірі 600 000 грн., 3 % річних у розмірі 33 558,3 грн., а також судові витрати.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року в позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину неукладеним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13650грн.

В апеляційній скарзі на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року ОСОБА_1 просить скасувати рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_1 .

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії розписки ОСОБА_1 від 10.05.2013 року ОСОБА_1 отримала в борг у ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) грошові кошти в розмірі 14250 доларів та зобов`язалася повернути протягом місяця. У розписці зазначені свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 разом з їхніми підписами. Внизу розписки міститься дописка ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) відповідно до якої заяву за фактом крадіжки в її квартирі не подає. (т.1 а.с.97).

Згідно розписки відповідачка від 10.05.2013 року, в якій зазначений свідок ОСОБА_3 , отримала від ОСОБА_1 гроші в сумі 3 260 доларів США в рахунок погашення боргу перед нею на підставі виданої нею розписки від 10.05.2013 і заяву за фактом крадіжки в її квартирі не подає. (т.2 а.с.6).

Згідно розписки відповідачки від 27.05.2013 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 гроші в сумі 10 990 доларів США в рахунок погашення боргу за розпискою від 10.05.2013. (т.2 а.с.26).

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі особа, яка зазначена у вищевказаних розписках як ОСОБА_4 є відповідачем по справі ОСОБА_2 .

Згідно постанови прокурора прокуратури Індустріального району м.Дніпропетровська Д.С. Єлісєєва від 06.06.2013 року кримінальне провадження №0002684 закрито на підстав заяви потерпілої ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) від 31.05.2013 про те, що 15000 доларів США, за фактом викрадення яких відкрите кримінальне провадження, вона знайшла в іншому місці (т.1 а.с.101).

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні КЗ «ДМБКЛ №4» ДОР з 17.05.2013 року по 23.05.2013 року у зв`язку з отруєнням карбофосом, який зі слів хворої вона переплутала з вином (т.2 а.с.24).

Згідно висновку за результатами дослідження з використанням поліграфу, що здійснений експертом-поліграфологом ОСОБА_6 . 06.11.2017 року ОСОБА_1 вранці 10.05.2013 від ОСОБА_4 не отримувала валюту в розмірі 14250 доларів США. (т.2 а.с.20-23).

Згідно висновку про результати поліграфічного тестування, що здійснений спеціалістом по роботі з поліграфом ОСОБА_7 20.10.2017 року батько позивачки ОСОБА_3 на питання чи передавав він 10.05.2013 ОСОБА_4 15000 доларів відповів «ні». На думку полі графолога значимих реакцій не виявлено (т. 2 а.с. 8).

З висновку за результатами дослідження з використанням поліграфу, що здійснений експертом-поліграфологом ОСОБА_6 18.12.2017 слідує, що 10.05.2013 року батько позивачки ОСОБА_3 домовлявся з відповідачкою про спільне відвідування 13.05.2013 року поліції з метою ознайомлення з матеріалами слідчих дій у відношенні крадіжки 15000 доларів США у ОСОБА_4 громадянкою ОСОБА_1 (т.2 а.с.14-19).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 є батьком позивачки по справі. 10.05.2013 йому зателефонувала донька ОСОБА_1 та повідомила, що її звинувачують у крадіжці 15 000 доларів США. Через півгодини він приїхав до неї додому, дочка перебувала в стресовому стані та повідомила, що до неї приходили дві особи в цивільному одязі з поліції, вимагали повернути 15000 доларів США, написати зізнання інакше погрожували посадити до в`язниці та відібрати дітей. ОСОБА_3 відомо, що напередодні 09.05.2013 її дочка разом з відповідачем у квартирі останньої разом святкували День Перемоги до вечора. ОСОБА_3 разом з позивачем пішли до відповідача в квартиру, щоб розібратися з цим питанням. При цьому з ними пішли його дружина ОСОБА_8 та сусідка ОСОБА_5 , які до квартири не заходили, однак ОСОБА_3 зателефонував ОСОБА_8 для того щоб вони по телефону чули, що відбувається в квартирі. Відповідач почала звинувачувати ОСОБА_1 спочатку в крадіжці 15000 доларів США, а потім порахувавши відповідно до своїх записів відповідач назвала суму 14 250 доларів США та вимагала написати розписку про отримання позивачем в борг зазначеної суми. Позивач заперечувала крадіжку грошей, при цьому у неї тремтіли руки, стан був ненормальним. ОСОБА_3 , усвідомлюючи стан своєї дочки сказав останній, щоб вона написала розписку, а потім заспокоївшись вони вирішать це питання. Після цього ОСОБА_1 написала боргову розписку на суму 14 250 доларів США. Він зателефонував ОСОБА_5 , щоб та зайшла в квартиру відповідача, після чого він та ОСОБА_5 поставили свої підписи на розписці. ОСОБА_3 в той же день взяв в борг у ОСОБА_5 3260 доларів США, які одразу ж під розписку передав відповідачу. Після цього у позивача почався психологічний розлад, в результаті якого 17.05.2013 вона вчинила спробу самогубства, у зв`язку з чим до 23.05.2013 перебувала в лікарні. Як вона пояснила ОСОБА_9 хотіла позбавити себе життя, оскільки грошей не брала. 17.05.2013 ОСОБА_3 в районному відділі поліції вдалося з`ясувати, що кримінальне провадження відкрити не відносно його дочки, а відносно невстановленої особи. 24.05.2013 прийшла повістка з райвідділу поліції. Він особисто повідомив працівників поліції, що віддасть залишок суми відповідачу, щоб вони не чіпали його дочку, та вимагав, щоб поліція знайшла ту особу, що викрала гроші. 27.05.2013 в присутності працівника поліції Лимарь він передав залишок по борговій розписці відповідачу, а вона написала заяву, що не звинувачує ОСОБА_1 в крадіжці грошей. 06.06.2013 він отримав постанову про закриття провадження в кримінальній справі. Оригінал розписки від відповідача він отримав 20.01.2016 року.

Крім того судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 02.02.2016 року вже зверталася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила суд визнати письмовий правочин боргову розписку, надану 10.05.2013 року ОСОБА_1 ОСОБА_10 недійсним як вчиненим під впливом насильства. Однак, позивач не зверталась до суду щодо оспорювання дійсності укладеного правочину та стягнення грошових коштів із ОСОБА_2 на користь позивачки.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11.10.2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку із недоведеністю факту вчинення насильства з боку відповідачки (т.1 а.с.105-112).

Вказане рішення переглядалося судом апеляційної інстанції та постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.03.2019 року залишене без змін, в якому встановлено, що позивачка не оспорювала договір позики як неукладений (т.1 а.с.113-116), а недійсність спірного правочину під впливом насильства не доведений позивачем належними доказами.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з новим позовом 02.07.2019 року, позивачка просить суд відповідно до ст.1051 ЦК України визнати договір позики неукладеним на тій підставі, що грошові кошти у розмірі 14250 доларів США за отримання яких позивачка ОСОБА_1 написала відповідачу 10.05.2013 року боргову розписку насправді ОСОБА_2 отримані не були.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки, щодо правової природи договору позики і розписки, викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 та неодноразово підтримано Касаційним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 18 квітня 2018 року у справі №583/610/16-ц (провадження №61-4621св18), від 11 квітня 2019 року у справі №621/960/16-ц (провадження №61-35294св18), від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16-ц (провадження №61-42076св18), від 02 червня 2020 року у справі №483/248/16 (провадження №61-2413св19), від 14 квітня 2021 року у справі №642/4200/17 (провадження №61-6492св19), від 29 вересня 2021 року у справі №640/9165/19 (провадження № 61-14705св20), від 12 серпня 2021 року у справі №201/6221/19 (провадження №61-6662св21).

З тексту спірної розписки ОСОБА_1 від 10.05.2013 року слідує, що остання отримала в борг у ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) 14 250 доларів США та зобов`язалася повернути на протязі місяця.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Таким чином, ч.1 ст.1051 ЦК України з метою доведення перед судом безгрошовості договору позики у письмовій формі, допускає застосування будь-яких доказів, в тому числі і свідчення свідків, однак лише за умови, коли особа, яка посилається на такий доказ (свідчення свідків) доведе, що договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, стверджує, що боргова розписка від 10.05.2013 року складена нею під впливом психологічного тиску, який є однією з форм насильства.

Разом з тим, з рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11.10.2018 у справі №202/582/16-ц слідує, що судом не встановлено факту вчинення насильства відповідачем по справі ОСОБА_2 на позивача ОСОБА_1 10.05.2013 року, що мав наслідком написання спірної розписки. Зазначена обставина була встановлена рішенням суду під час розгляду цивільної справи що, набрало законної сили, щодо розгляду спору між тими ж сторонами, які беруть участь у вирішенні даної справи, у зв`язку з чим відноситься до тих обставин, що доказуванню не підлягають.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що немає законних підстав приймати як належний та допустимий доказ безгрошовості договору позики показання свідка ОСОБА_3 , оскільки факт того, що боргова розписка від 10.05.2013 була написана позивачем під впливом насильства не доведений.

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 ЦПК України. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст.110 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надані позивачем висновки за результатами дослідження з використанням поліграфу, що здійснені експертом-поліграфологом ОСОБА_6 06.11.2017 року, 08.12.2017 року та спеціалістом по роботі з поліграфом ОСОБА_7 20.10.2017 року не відповідають вимогам закону, оскільки експерт ОСОБА_6 та спеціаліст по роботі з поліграфом ОСОБА_7 , які їх проводили, не попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також не входять до Реєстру судових експертів, не мають свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, а тому зазначені документи не можна вважати належним та допустимим доказом в розумінні статей 76-80 ЦПК України.

Такий висновок суду повністю узгоджується з правовим висновком викладеним у Постанові КЦС Верховного Суду від 25 травня 2020 року по справі №475/793/17.

В мотивувальній частині рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11.10.2018 у справі №202/582/16-ц вказано, що суд не приймає до уваги досліджені в судовому засіданні висновки за результатами дослідження з використанням поліграфу та вважає їх неналежними доказами, оскільки вказані результати стосуються питань, чи отримувала ОСОБА_1 вранці 10.05.2013 від ОСОБА_4 кошти в розмірі 14250 доларів США, чи передавав ОСОБА_3 . 10.05.2013 ОСОБА_4 15000 доларів США, чи домовлявся ОСОБА_3 з ОСОБА_4 про спільне відвідування 13.05.2013 РВВС Індустріального району м.Дніпро, в той час як позовні вимоги стосуються лише визнання письмового правочину недійсним як вчинений під впливом насильства, а не з підстав, що грошові кошти насправді позивачем не отримувалися, оскільки вказані обставини мають значення за наявності відповідної позовної вимоги щодо встановлення безгрошовості позики тобто з метою визнання договору позики неукладеним відповідно до ст.1051 ЦК України та виходять за коло обставин, що мають значення для вирішення позовної вимоги ,які розглядається цим судом. У зв`язку з зазначеним суд не вважає за необхідне надавати правову оцінку щодо допустимості та достовірності зазначених результатів дослідження з використанням поліграфу як доказів.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 про не укладення боргової розписки від 10.05.2013 року із ОСОБА_2 спростовуються показами представника позивачки, свідком ОСОБА_3 , показами відповідачки, про те, що позивач власноручно писала вказану боргову розписку, а гроші добровільно були передані відповідачці ОСОБА_3 в присутності доньки ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що грошові кошти в розмірі 3260 доларів США були передані ОСОБА_2 батьком позивачки ОСОБА_3 10.05.2013 року, а 27.05.2013 року ним було передано відповідачці 10 990 доларів США, що не заперечувалось сторонами і свідком в суді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача про безгрошовість договору позики від 10.05.2013 року, на які посилається позивачка в позовній заяві не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підстави для визнання такого договору неукладеним відсутні, а тому відсутні підстави стягнення грошових коштів в розмірі 85 302,41 грн та 287 568,5 грн та 3% річних у розмірі 33 558,3 грн із відповідачки на користь позивачки.

Враховуючи, що решта позовних вимог є похідними від позовної вимоги про визнання договору неукладеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 600 000 грн, так як не доведено в суді неправомірність дій відповідачки, психологічне чи фізичне насильство з боку ОСОБА_2 проти позивачки щодо надання грошових коштів беручи до уваги, що згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні КЗ «ДМБКЛ №4» ДОР з 17.05.2013 року по 23.05.2013 року у зв`язку з отруєнням карбофосом, який зі слів хворої вона переплутала з вином (т.2 а.с.24).

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача - у разі задоволення позову та на позивача - у разі відмови в позові.

Згідно ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу

Відповідачем по справі заявлено клопотання про стягнення з позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 13 650 грн.

На їх підтвердження відповідачем надано договір про надання правової допомоги №08/11-19 від 14.11.2019 укладений нею з адвокатом Гоковою Т.В., додаткову угоду про надання правової допомоги №08/11-19 від 14.11.2019; акт приймання-передачі виконаних послуг по договору №08/11-19 від 14.11.2019 на суму 13 650 грн.; квитанції до прибуткового касового ордера від 14.11.2019 та 17.02.2020 на загальну суму 13650 грн. (т.1 а.с.178-183).

З урахуванням того, що в задоволенні позовних вимог позивачу було відмовлено в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про розподіл судових витрат залишивши судовий збір за рахунок позивача та стягнувши з останнього на користь відповідача документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 13 650 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом не досліджувався факт передачі коштів від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно копії розписки ОСОБА_1 від 10.05.2013 року ОСОБА_1 отримала в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 14250 доларів та зобов`язалася повернути протягом місяця.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц (провадження№61-7418св18), з яким погодився Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2020 року у справі №464/5314/17 (провадження №61-10789св18).

Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає зазначеному правовому висновку. Оскільки суд першої інстанцій встановив, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише доказом факту укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №725/5212/19 (провадження № 61-6039св21).

Доводи апеляційної скарги про неврахування показань свідків, експертів по роботі з поліграфом зводяться до вимоги здійснити переоцінку доказів у справі. До того ж відповідно до абз.2 ч.1 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова