Справа № 307/624/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Фазикош Г.В., Бисаги Т.Ю.,

за участі секретаря - Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року у справі №307/624/17 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Тячівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту належності державного акту про право приватної власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: Тячівська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Стойка Надія Михайлівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Тячівська міська рада про визнання заповіту удаваним та недійсним, встановлення нікчемності довіреності, встановлення нікчемності правочину, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним державних актів на земельні ділянки та скасування державної реєстрації земельних ділянок,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та Тячівської міської ради Закарпатської області, треті особи: Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом.

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_8 належала на праві власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тячівської міської ради, площею 3,36 га, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 024751, виданого 25 червня 1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 , який за життя на підставі заповіту від 16 травня 2005 року заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дві земельні ділянки, кожному площею по 1,42 га, що розташовані на території Тячівської міської ради Закарпатської області, належні померлому на підставі вищевказаного державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 024751, виданого 25 червня 1999 року.

Тобто із загального розміру земельної ділянки площею 3,36 га, заповітом ОСОБА_9 охоплено 2,84 га.

ОСОБА_2 вказувала, що вона у встановленому законом порядку своєчасно (15 березня 2006 року) звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте нотаріус рекомендував їй звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Зазначала, що раніше ОСОБА_2 зверталася до суду і рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07 позов ОСОБА_2 було задоволено - визнано за ОСОБА_2 право власності на вищевказану земельну ділянку площею 1,42 га у порядку спадкування за заповітом.

Однак, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено - рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Указане рішення апеляційного суду було мотивоване тим, що ОСОБА_2 не зверталася до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом та не отримувала відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину; до участі у справі не було залучено належних відповідачів, зокрема інших спадкоємців ОСОБА_9 - за заповітом ОСОБА_4 та за законом ОСОБА_1 ; на час відкриття спадщини ОСОБА_1 була неповнолітньою, а відтак при вирішенні питання про визнання права власності на спадкове майно було вирішено питання щодо її права, як неповнолітньої спадкоємиці за законом, на обов`язкову частку у спадковому майні.

Після ухвалення рішення апеляційним судом, ОСОБА_2 у березні 2016 року звернулася до державного нотаріуса Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте 08.04.2016 постановою нотаріуса їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії внаслідок непред`явлення оригіналу правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності спадкодавця ОСОБА_9 на земельну ділянку.

ОСОБА_2 вказувала, що у свідоцтві про смерть спадкодавця вказано його ім`я « ОСОБА_9 » (тотожне ім`я та по батькові зазначено у його паспорті громадянина України), а у державному акті на право власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року, частину якої він заповів ОСОБА_2 , ім`я вказано « ОСОБА_8 ».

У зв`язку з цим зазначала, що слід встановити факт, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року, виданий на ім`я ОСОБА_8 , є таким, що належить ОСОБА_9 .

Посилаючись на дані обставини, ОСОБА_2 просила суд:

1) встановити факт, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року, виданий на ім`я ОСОБА_8 , є таким, що належить ОСОБА_9 ;

2) визнати за ОСОБА_2 на підставі заповіту від 16 травня 2005 року право власності на земельну ділянку площею 1,42 га, що належала ОСОБА_9 .

В подальшому, при новому розгляді справи судом першої інстанції, ухвалою місцевого суду від 06.07.2021, занесеною до протоколу судового засідання, за клопотанням представника ОСОБА_2 - адвоката Марич І.Ю. - до участі у справі в якості відповідача було залучено також ОСОБА_3 , рідну сестру ОСОБА_1 .

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , визначивши третіми особами Тячівську державну нотаріальну контору Закарпатської області, приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н.М., Тячівську міську раду Закарпатської області.

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_1 .

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_9 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати - ОСОБА_10 .

На момент смерті батька ОСОБА_1 було 13 років, вона була малолітньою дитиною ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), проживала з батьками до їх смерті, фактично прийняла спадщину за батьком, на час смерті батька спадщину не оформляла, її оформлення почала після смерті матері. Після смерті матері, ОСОБА_1 довідалась про існування заповіту батька ОСОБА_9 від 16 травня 2005 року, складеного на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_4 у частині земельної ділянки, загальною площею 2,84 га, яким спадкодавець заповів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 кожному по 1,42 га земельної ділянки, розташованої на території Тячівської міської ради Закарпатської області.

Крім того, 16 травня 2005 року ОСОБА_9 було складено нотаріально посвідчену довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_2 на розпорядження земельною ділянкою, у тому числі на продаж, обмін, здачу в оренду, заставу зазначеної земельної ділянки.

Вказувала, що така довіреність є нікчемною, укладена під час дії земельного мораторію (заборони продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва), її недійсність встановлено законом, а саме пунктом 15 Перехідних положень ЗК України.

У вересні 2015 року за заявою ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження № 0001569 щодо вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, у зв`язку з підробкою невідомими особами заповіту від 16 травня 2005 року, складеного від імені ОСОБА_9 .

У ході розслідування кримінального провадження було встановлено, що між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 існували відносини позики коштів. Постановою слідчого від 27.09.2016 кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Зазначала, що вищевказаний заповіт її батька ОСОБА_9 від 16 травня 2005 року не є особистим розпорядженням на випадок смерті, волевиявлення не відповідало його внутрішній волі та не було вільним, оскільки він був складений для забезпечення виконання позикових зобов`язань перед ОСОБА_2 і ОСОБА_4 .

Також зазначений заповіт є удаваним правочином, який вчинено для приховання іншого правочину, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_4 фактично приховано незаконний договір про відчуження і перехід права власності (договір застави або купівлі-продажу) на земельну ділянку, призначення якої для товарного сільськогосподарського виробництва, при цьому її відчуження було заборонено законом (пунктом 15 Перехідних положень ЗК України), унаслідок чого цей заповіт є недійсним.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області, після смерті ОСОБА_9 .

15 липня 2008 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07 було задоволено позов ОСОБА_2 - визнано за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 1,42 га. На підставі вказаного рішення суду 25 грудня 2008 року ОСОБА_2 отримала державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

Однак надалі рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено - рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року - скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Тобто, відпала правова підстава для видачі ОСОБА_2 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (скасовано рішення суду), котра є окремою підставою для визнання недійсним державного акту, виданого ОСОБА_2 .

При видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також державних актів на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , не було враховано, що на час смерті спадкодавця ( ОСОБА_9 ) ОСОБА_1 була малолітньою дитиною, мала право на обов`язкову частку у спадщині, прийняла спадщину фактичним проживанням зі спадкодавцем ОСОБА_9 на час його смерті. У процесі розгляду справи ОСОБА_1 зазначала, що після смерті ОСОБА_9 матері ОСОБА_1 - ОСОБА_10 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 06.09.2006 в цілій частині на житловий будинок у АДРЕСА_1 (а.с. 40 т. 1).

Оскільки заповіт є удаваним правочином, який передбачав відчуження, а тому такий правочин є нікчемним у силу закону (п. 15 Перехідних положень ЗК України) з моменту його вчинення, при цьому волевиявлення заповідача не відповідало його внутрішній волі та не було вільним, оскільки заповіт був складений для забезпечення виконання позикових зобов`язань перед ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , що свідчить про недійсність (нікчемність) заповіту з моменту його вчинення, отже відсутні правові наслідки для спадкування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а тому слід визнати недійсними видані на підставі такого заповіту - свідоцтво ОСОБА_4 про право на спадщину за заповітом, державні акти на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Посилаючись на дані обставини, уточнивши у листопаді 2020 року позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просила:

1) визнати заповіт від 16 травня 2005 року, складений ОСОБА_9 , удаваним і недійсним;

2) встановити нікчемність довіреності від 16 травня 2005 року, виданої ОСОБА_9 ;

3) встановити нікчемність правочину, що вчинений ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , який передбачав відчуження та перехід права власності (договір застави, купівлі-продажу) спірної земельної ділянки та застосувати до нього наслідки нікчемності правочину;

4) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім`я ОСОБА_4 та скасувати його державну реєстрацію;

5) визнати недійсним державний акт серії ЯЕ 444800 від 15.07.2008 на право приватної власності на земельну ділянку площею 1,42 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0060, виданий на ім`я ОСОБА_4 , та скасувати державну реєстрацію такої земельної ділянки;

6) визнати недійсним державний акт серії ЯЕ 459764 від 25.12.2008 на право приватної власності на земельну ділянку площею 1,42 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:005:0057, виданий на ім`я ОСОБА_2 , та скасувати державну реєстрацію такої земельної ділянки.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року позов ОСОБА_2 та позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження та присвоєно номер справи 307/624/17.

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки площею 1,42 га, що розташована на території Тячівської міської ради Закарпатської області і належала ОСОБА_9 ( ОСОБА_11 ) на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано наступним.

Суди у порушення вимог закону не врахували, що при вирішенні спору щодо недійсності заповіту підлягають застосуванню, як положення статті 1257 ЦК України, так і положення статті 235 ЦК України, яка є спеціальною нормою права у правовідносинах щодо правочину, в якому існували вади волі одної з його сторін. Суди дійшли безпідставного висновку про те, що ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб судового захисту порушених прав.

Суди не звернули уваги на те, що сторонами визнано обставини у справі, а саме: надання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 спадкодавцю - ОСОБА_9 - коштів у борг; неможливість останнім повернути ці кошти; надання спадкодавцем спірного заповіту на земельні ділянки, як гарантії повернення зазначеного боргу; неможливість скасування ОСОБА_9 спірного заповіту у зв`язку зі смертю, так як заповітом повернення боргу було відстрочено на 1 рік, а помер ОСОБА_9 через 8 місяців; орієнтовної відповідності, на думку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , між розміром боргу та вартістю земельних ділянок.

ОСОБА_4 вказував про те, що передумовою оспорюваного заповіту було те, що він позичив ОСОБА_9 кошти з терміном повернення через шість місяців. Проте останній кошти не повернув, а просив на рік відкласти повернення цих коштів, на забезпечення чого ОСОБА_9 було складено заповіт.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про витребування з Тячівського відділу поліції головного управління національної поліції у Закарпатській області матеріалів кримінального провадження № 0001569, в якому досліджувались обставини посвідчення спадкодавцем заповіту, збирались докази, допитувались свідки.

Відповідно до пункту 15 розділу X Перехідних положень ЗК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 01 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.

Таким чином, суди не врахували, що вказаним положенням ЗК України було встановлено мораторій на відчуження земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва. Оспорюваний заповіт складений спадкодавцем щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення, тобто в обхід встановленої законодавством заборони на її відчуження, оскільки він посвідчений на забезпечення отриманих спадкодавцем у позику грошових коштів.

Суди належним чином не дослідили доводи ОСОБА_1 про те, що у ОСОБА_9 існували боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , тобто між останніми існували правовідносини позики, на забезпечення яких спадкодавцем було складено спірний заповіт. Спадкодавець заповів останнім земельну ділянку сільськогосподарського призначення на забезпечення повернення позики, у період існування мораторію на відчуження такої земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на підставі заповіту від 16 травня 2005 року на земельну ділянку площею 1,42 га, що належала ОСОБА_9 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Виправлення описки в судовому рішенні місцевого суду

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року виправлено описку допущену у мотивувальній частині рішення та зазначено абзац такого змісту:

«Також суд вважає, що не підлягає задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 в частині встановлення факту належності спірної земельної ділянки спадкодавцеві через наявність розбіжностей у зазначені його імені та по батькові, оскільки цей факт є загальновідомим, ніким не оспорюється і не потребує доказування. Крім того, у заповіті складеному спадкодавцем зазначено номер державного акту на підставі якого йому належала земля відносно якої він робив заповідальне розпорядження, що виключає будь-які сумніви щодо його права власності на неї.»;

Виправлено помилково зазначену дату смерті ОСОБА_10 з помилкової 25 червня 2006 року, на правильну 25 червня 2015 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що у спадкодавця ОСОБА_9 існував борг перед ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , тобто між останніми існували правовідносини позики, на забезпечення яких ОСОБА_9 було складено заповіт на користь останніх, який є відчуженням земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що є порушенням пункту 15 розділу X Перехідних положень ЗК України. Оспорюваний заповіт є удаваним правочином, він був вчинений з метою приховання іншого правочину - відчуження, а відтак є недійсним оскільки укладений під час мораторію на відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Щодо наявності відносин позики місцевим судом не допитано в якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , хоча таке клопотання було заявлено 03.02.2021. Місцевим судом необґрунтовано відхилено клопотання від 03.02.2021 про відтворення в судовому засіданні технічного запису судових засідань при первісному розгляді справи, в якому надавали пояснення ОСОБА_2 (20.04.2017), її представник ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), допитано в якості свідків ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , 31.10.2017) та ОСОБА_13 (21.01.2018).

Обов`язкова частка ОСОБА_1 у спадковому майні батька - ОСОБА_9 - становить 1/4 частка, а не 1/8 частка, тому що було тільки двоє спадкоємців після смерті останнього, а саме ОСОБА_1 та її мати - ОСОБА_10 , а не четверо, як помилково встановлено судом, без зазначення доказів прийняття спадщини ще двома доньками ОСОБА_9 від першого шлюбу - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Судом безпідставно та помилково встановлено склад спадкового майна, крім земельної ділянки та будинку, які підтверджено матеріалами спадкової справи, невірно віднесено до спадщини також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку, худобу (двоє коней, корову).

Вказує, що ухвалу місцевого суду від 06.07.2021 про залучення до участі у справі співвідповідача ОСОБА_3 постановлено з порушенням процесуального права, оскільки ОСОБА_3 не входить до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_9 , клопотання про залучення подано з порушенням строків ч.ч. 1, 3 ст. 51 ЦПК України, після закінчення підготовчого провадження, без надання доказів, що сторона не знала чи не могла знати про підставу залучення такого співвідповідача.

Місцевим судом не взято до уваги клопотання ОСОБА_1 про винесення окремих ухвал за фактом надання ОСОБА_13 завідомо неправдивих свідчень у судовому засіданні 11.10.2021 та фактом незаконного отримання ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки дані правовстановлюючих документів власника ОСОБА_8 не відповідали даним спадкодавця ОСОБА_9

ОСОБА_1 вважає, що головуючим суддею Чопиком В.В. необґрунтовано відмовлено у задоволенні її заяви про відвід цього судді, існують сумніви у його об`єктивності, оскільки він мав сформований погляд щодо правовідносин сторін у справі. Саме суддею Чопиком В.В. було ухвалено рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07, яким було визнано за ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом, котре скасоване рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року та у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Місцевим судом не враховано, обов`язкові для суду першої інстанції висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судове рішення, а саме те, що при вирішенні цього спору щодо недійсності заповіту підлягають застосуванню, як положення статті 1257 ЦК України, так і положення статті 235 ЦК України, яка є спеціальною нормою права у правовідносинах щодо правочину, в якому існували вади волі одної з його сторін.

Місцевим судом зазначено, що вимоги про скасування свідоцтв про право на спадщину та державних актів - мотивовані порушенням права на обов`язкову частку ОСОБА_1 , однак судом не враховано, що ці вимоги мотивовано як похідні від вимог про визнання заповіту недійсним (нікчемним) та скасування правової підстави для видачі свідоцтва ОСОБА_2 , а саме скасування в апеляційному порядку рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07.

Скаржниця вважає, помилковими висновки місцевого суду про те, що ОСОБА_2 звернулася в суд із даним позовом з дотриманням строку позовної давності. ОСОБА_1 вважає, що з 22.07.2006 (після 6 місяців з дня відкриття спадщини) у ОСОБА_2 виникло право на отримання свідоцтва про право на спадкове майно ОСОБА_9 , однак із позовом така звернулася лише 28.02.2017.

Вказує, що в мотивувальній частині суду зазначено про те, що наявні підстави для задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року серії ЯЕ № 459764, виданого ОСОБА_2 , як такого, що виданий на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року, скасованого рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року. Однак усупереч цій мотивації суду у резолютивній частині рішення не зазначено про задоволення такої позовної вимоги ОСОБА_1 .

Вказує, що встановлення нікчемності довіреності, виданої ОСОБА_2 має значення для встановлення незаконності використання земельної ділянки останньою з моменту видачі довіреності до дня смерті ОСОБА_9 . Така довіреність є нікчемною в силу п. 15 Перехідних положень ЗК України. Вона була видана ОСОБА_9 одночасно із заповітом, в одного нотаріуса, що свідчить про бажання учасників правочинів щодо переходу повноважень по управлінню і розпорядженню спірними ділянками негайно, а не після смерті заповідача ОСОБА_9 .

Зазначає, що ухвалою про виправлення описки змінено зміст судового рішення.

Вказує, що суд першої інстанції спотворив дані протоколів допитів свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, не врахував висновки касаційної інстанції про те, що сторонами визнано обставини у справі, а саме: надання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 спадкодавцю - ОСОБА_9 - коштів у борг; неможливість останнім повернути ці кошти; надання спадкодавцем спірного заповіту на земельні ділянки, як гарантії повернення зазначеного боргу; неможливість скасування ОСОБА_9 спірного заповіту у зв`язку зі смертю, так як заповітом повернення боргу було відстрочено на 1 рік, а помер він через 8 місяців; орієнтовної відповідності, на думку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , між розміром боргу та вартістю земельних ділянок.

У рішенні суду не досліджено наявну у справі стенограму звукозапису (т. 2 а.с. 111-142) розмови 11.09.2015 щодо досудового врегулювання спору між представником ОСОБА_1 - ОСОБА_14 та відповідачами, згідно з якою ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 визнали, зокрема, що надавали кошти ОСОБА_9 , не могли набути у власність спірні земельні ділянки внаслідок існування заборони, встановленої законом, а лише змогли оформити заповіт на землю.

Доводи особи, яка подала відзив

У червні 2022 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зокрема вказує, що ОСОБА_1 не є донькою ОСОБА_9 , не надала належного документального підтвердження родинної спорідненості з ним; ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_9 успадкувала би більшу за обов`язкову частку (вартість 1/8 якої ОСОБА_2 визначено в сумі 26 102,95 грн), із майна не охопленого спірним заповітом, якби не дії її матері ОСОБА_10 , котра одноосібно оформила на себе свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок; заповіт є одностороннім правочином, а законом не передбачено можливості визнання удаваним одностороннього правочину. Стосовно позики грошей ОСОБА_9 зазначає, що письмового договору не укладалося, розписки позичальником надано не було, гроші ОСОБА_9 повернув до написання заповіту (а.с. 49 т. 7). Вказує, що відповідачі не укладали з ОСОБА_9 таких правочинів як договір застави, купівлі-продажу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Позивач самостійно визначає відповідачів за своїм позовом. У даній справі за клопотанням представника ОСОБА_2 - адвоката Марич І.Ю. - ухвалою від 06.07.2021, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості відповідача було залучено також ОСОБА_3 , рідну сестру ОСОБА_1 . Тому апеляційний суд переглядає справу з тим колом учасників, з яким вона була розглянута судом першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та інші особи рішення суду не оскаржили, тому апеляційний суд, з урахуванням принципу диспозитивності, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності, не роблячи висновків у частині відмови в задоволенні вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту належності державного акту на право приватної власності на земельну ділянку.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , дослідивши матеріли справи, матеріали кримінального провадження № 0001569, спадкову справу 209/2996 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що за час фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_15 у ОСОБА_9 народилася донька - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_9 та ОСОБА_15 зареєстрували шлюб 20 січня 2006 року.

У 2007 році ОСОБА_10 зверталася в суд із заявою, в якій просила встановити факт, згідно якого ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_17 . Заяву мотивувала тим, що у свідоцтві про народження дитини ОСОБА_17 батьком зазначено ОСОБА_8 , натомість іменем та по батькові чоловіка заявниці було ОСОБА_9 (а.с. 112 т. 2).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 6 грудня 2007 року у справі № 2о-156/07 заяву ОСОБА_10 задоволено. Встановлено факт родинних відносин, згідно якого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженець с. Колочава Міжгірського району Закарпатської області, України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Тячів Закарпатської області, України (а.с. 112 т. 2).

Отже, доводи ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 не є донькою ОСОБА_9 та не надала належного документального підтвердження родинної спорідненості з ним є безпідставними.

Також встановлено, що 16 травня 2005 року ОСОБА_9 склав заповіт, на підставі якого заповів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 дві земельні ділянки, кожному площею по 1,42 га, розташовані на території Тячівської міської ради Закарпатської області, передані йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 11, т. 2).

У той же день 16 травня 2005 року ОСОБА_9 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_2 управляти та розпоряджатися (продати , обміняти, здавати в оренду, заставляти в забезпечення його зобов`язань перед кредитними установами) земельною ділянкою площею 1,42 га, що знаходиться на території Тячівської міської ради Закарпатської області та належить йому на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 25 червня 1999 року № 024751 (а.с. 57 т. 2)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, після його смерті залишилося спадкове майно, у тому числі земельна ділянка площею 3,36 га, розташована на території Тячівської міської ради Закарпатської області, з якої 2,84 га спадкодавець заповів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , та житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_9 від першого шлюбу мав двох доньок: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , однак такі спадщину не прийняли після смерті ОСОБА_9 , а до матеріалів справи не надано належних і допустимих доказів прийняття ними спадщини за батьком.

Спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9 були його дружина ОСОБА_10 (а.с. 40 т. 1), донька ОСОБА_18 , яка прийняла неохоплену заповітом спадщину, була неповнолітньою та постійно проживала зі спадкодавцем ОСОБА_9 на час його смерті, а також особи, щодо яких складено заповіт: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , котрі подали спільну заяву про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 25 т. 1)

Встановлено, що у державному акті на право приватної власності на землю від 25 червня 1999 року № 024751, яким посвідчувалося право власності спадкодавця на земельну ділянку площею 3,36 га, було вказано прізвище власника, як ОСОБА_8 (а.с.34 т. 1, 87-88, 95 т. 2).

06 вересня 2006 року мати ОСОБА_18 - ОСОБА_10 - звернулася до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н. М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 . У цій заяві зазначено, що спадкове майно складається із житлового будинку АДРЕСА_1 , відсутні спадкоємці, передбачені статтею 1261 ЦК України.

06 вересня 2006 року ОСОБА_10 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений вище житловий будинок. Вартість спадкового майна складає 44 199 грн (а.с. 40 т. 1)

12 лютого 2007 року на підставі заповіту від 16 травня 2005 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області. Вартість спадкового майна складала 8 211 грн 21 коп. згідно з довідкою про визначення грошової нормативної оцінки земельної ділянки від 23 листопада 2006 року (а.с. 68 т. 2).

15 липня 2008 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області (а.с. 38 т. 2).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07 позов ОСОБА_2 було задоволено, визнано за останньою право власності на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9 (а.с. 20-21 т. 2)

На підставі вказаного судового рішення у справі № 2-671/07 ОСОБА_2 отримала 25 грудня 2008 року державний акт на право приватної власності на зазначену земельну ділянку (а.с. 39 т. 2).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 22-28 т.2).

Указане рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не зверталася до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом та не отримувала відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину; до участі у справі не залучено належних відповідачів, зокрема інших спадкоємців: за заповітом ОСОБА_4 та за законом ОСОБА_1 ; на час відкриття спадщини ОСОБА_1 була неповнолітньою, а відтак при вирішенні питання про визнання права власності на спадкове майно, було вирішено питання щодо її права як неповнолітньої спадкоємиці за законом на обов`язкову частку у спадковому майні.

Зазначене рішення апеляційного суду від 11 лютого 2016 року залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року (а.с. 30 - 33 т. 2).

Отже, внаслідок скасування рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07 відпала правова підстава для видачі ОСОБА_2 державного акту на право приватної власності на зазначену земельну ділянку від 25 грудня 2008 року (а.с. 39 т. 2).

04 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Тячівської державної нотаріальної контори Закарпатської області із заявою, в якій зокрема просила видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_2 отримала постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки у неї, як спадкоємця, були відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності ОСОБА_9 на спадкове майно (а.с. 45 т. 1).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

До оспорюваних заповітів за змістом частини другої статті 1257 ЦК України належать ті з них, які визнаються недійними за судовим рішенням на підставі встановлення того факту, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У цьому випадку має місце порушення вимоги дійсності правочину, яка передбачена частиною третьою статті 203 ЦК України.

Отже, оскільки заповіт є правочином, то до нього застосовуються загальні положення про правочини та положення про недійсність правочинів, з особливостями, які передбачені статтею 1257 ЦК України.

У підпункті 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Відповідно до частини першої статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 ЦК України).

При вирішенні спору щодо недійсності заповіту підлягають застосуванню, як положення статті 1257 ЦК України, так і положення статті 235 ЦК України, яка є спеціальною нормою права у правовідносинах щодо правочину, в якому існували вади волі одної з його сторін.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Отже, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16, провадження № 14-498цс18 зазначено, що установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у статті 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З урахуванням висновків, наведених у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року, постановленій у даній справі, встановлено, що сторонами визнано наступні обставини у даній справі, а саме: надання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 спадкодавцю ОСОБА_9 коштів у борг; неможливість останнім повернути ці кошти; надання спадкодавцем ОСОБА_9 оспорюваного спірного заповіту на земельні ділянки, як гарантії повернення зазначеного боргу; неможливість скасування ОСОБА_9 оспорюваного заповіту у зв`язку зі смертю, так як заповітом повернення боргу було відстрочено на 1 рік, а помер він через 8 місяців; орієнтовної відповідності, на думку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , між розміром боргу та вартістю земельних ділянок.

ОСОБА_4 визнав ту обставину, що передумовою оспорюваного заповіту було те, що він позичив ОСОБА_9 кошти, з терміном повернення через шість місяців. Проте останній кошти не повернув, а просив на рік відкласти повернення цих коштів, на забезпечення чого ОСОБА_9 було складено заповіт.

Указані висновки були зазначені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року, а відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Встановлено, що у кримінальному провадженні № 0001569 досліджувались обставини складання спадкодавцем ОСОБА_9 заповіту, збирались докази, допитувались свідки. Матеріали цього кримінального провадження досліджувались судом першої інстанції та копія міститься в матеріалах даної цивільної справи (а.с.183-222 т. 4, а.с. 1-40 т. 5)

Відповідно до матеріалів кримінального провадження № 0001569 та наявного у справі (а.с. 214 -219 т. 4) протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 18.09.2015, ОСОБА_2 надала показання, що наприкінці 2004 року чи на початку 2005 року, до складання заповіту, ОСОБА_19 попросив у ОСОБА_4 грошей на лікування та на добудову будинку. ЇЇ чоловік ( ОСОБА_20 ) та ОСОБА_4 склали певну суму, якою вона була не пам`ятає, та позичили ОСОБА_8 гроші, які він просив на півроку. На момент настання строку сплати боргу ОСОБА_21 сказав, що грошей не має, і тому попросив відстрочити час повернення грошей, а як гарантію їх повернення склав заповіт, яким частину своєї земельної ділянки заповів на ОСОБА_2 та ОСОБА_4

ОСОБА_2 , на запитання в яких відносинах вона була з ОСОБА_9 та його сім`єю, пояснила, що особисто ніяких відносин з ними не підтримувала.

Свідок ОСОБА_2 вказувала, що з ініціативи ОСОБА_22 на ім`я ОСОБА_2 нотаріус ОСОБА_23 підготував довіреність на право розпоряджатися часткою вказаної земельної ділянки, за цією довіреністю свідок лише користувалася земельною ділянкою, бо щодо вчинення правочинів діяв мораторій про заборону відчуження земель сільськогосподарського призначення. Довіреність свідку ОСОБА_2 передав особисто ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_2 зазначала, що у період, коли вони позичали кошти ОСОБА_24 не обговорювали питання щодо зазначеної земельної ділянки і лише коли настав час повернення ОСОБА_25 позичених коштів у травні 2005, то він сам проявив ініціативу та запропонував як варіант передачу земельної ділянки в рахунок боргу.

Відповідно до наявного у справі (а.с. 1-7 т. 5) протоколу допиту свідка ОСОБА_4 від 18.09.2015, проведеного у кримінальному провадженні № 0001569, ОСОБА_4 надав показання, що він мав земельну ділянку у м. Тячів в урочищі «Сурдук», яку необхідно було обробляти, у зв`язку з чим познайомився із ОСОБА_26 (Дьердьем), який мав на той час підводу з кіньми та реманентом та надавав послуги щодо обробки земельних ділянок. Знав його приблизно з 2001 року, а можливо і раніше. Наприкінці 2004 року ОСОБА_27 неодноразово до нього підходив та просив позичити кошти, які йому були необхідні на лікування (він не мав кисті руки), а також на якісь особисті потреби - проведення ремонтів, на одруження старшої дочки дружини ОСОБА_22 від першого шлюбу.

ОСОБА_4 погодився позичити йому гроші, однак так як ОСОБА_19 просив позичити 80000 грн, так як мав можливість позичити лише 40000 грн, то попросив свого кума ОСОБА_28 , що він теж позичив кошти ОСОБА_8 під його особисту гарантію повернення грошей, так як свідку стало шкода ОСОБА_22 , який дійсно хворів та був порядним чоловіком.

Вони домовилися, що ОСОБА_29 поверне кошти до травня 2005 року, але на момент настання часу сплати боргу, ОСОБА_21 сказав, що грошей не має і тому попросив відстрочити час повернення грошей, а як гарантію їх повернення залишив заповіт, яким частину своєї земельної ділянки на території Тячівської міської ради заповів ОСОБА_4 та дружині ОСОБА_28 - ОСОБА_2 . Це все було документально оформлено ОСОБА_25 у нотаріуса ОСОБА_23 , при цьому ініціатива забезпечення повернення боргу саме таким шляхом - складання заповіту, належала самому ОСОБА_8 .

Свідок вказував, що з ініціативи ОСОБА_22 на ім`я ОСОБА_4 нотаріус ОСОБА_23 підготував довіреність на право розпоряджатися часткою вказаної земельної ділянки, за цією довіреністю свідок лише користувався земельною ділянкою, бо щодо вчинення правочинів діяв мораторій про заборону відчуження земель сільськогосподарського призначення. Довіреність свідку ОСОБА_4 передав особисто ОСОБА_19 та разом із його довіреністю передав йому довіреність на ім`я ОСОБА_2 .

Також ОСОБА_4 пояснив, що у період, коли вони позичали кошти ОСОБА_24 не обговорювали питання щодо зазначеної земельної ділянки і лише коли настав час повернення ОСОБА_25 позичених коштів у травні 2005, то він сам проявив ініціативу та запропонував як варіант передачу земельної ділянки в рахунок боргу.

Відповідно до наявного у справі протоколу допиту свідка ОСОБА_13 від 22.09.2015 (а.с. 10 -16 т. 5), проведеного у кримінальному провадженні № 0001569, ОСОБА_13 надав показання, що він зі своєю дружиною ОСОБА_2 не підтримували відносин із ОСОБА_9 та його сім`єю, свідок із таким бачився тільки один раз, коли його кум ОСОБА_4 попросив позичити ОСОБА_9 гроші в сумі 40000 грн, оскільки останній просив позичити 80000 грн, а в ОСОБА_4 була лише половина суми. Щодо передумов оформлення заповіту, то коли настав час сплати боргу, ОСОБА_9 сам запропонував відстрочити борг, а як добросовісність його намірів щодо повернення на той час суми, сам виявив бажання скласти заповіт на частину його земельної ділянки в урочищі Сурдик на території Тячівської міської ради на ім`я ОСОБА_4 , а свідок виявив бажання, щоб заповіт був оформлений не на його ім`я, а на ім`я дружини ОСОБА_30 , на чому вона сама наполягала. ОСОБА_13 також пояснив, що на ім`я його дружини ( ОСОБА_2 ) ОСОБА_9 надав довіреність на підтвердження права користування зазначеною частиною земельної ділянки (1,42 га) вже з 2005 року.

Постановою слідчого від 27.09.2016 кримінальне провадження № 0001569 було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. У зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с. 35-37 т. 5). Було встановлено, що між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 існували боргові відносини, заповіт останнім був складений добровільно та відповідно був посвідчений нотаріально, земельні ділянки спадкодавцем були заповідані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рахунок погашення грошового боргу, про що добре було відомо і дружині ОСОБА_9 - ОСОБА_10 .

Відповідно до пункту 15 розділу X Перехідних положень ЗК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 01 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.

Вказаним положенням ЗК України було встановлено мораторій на відчуження земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва.

Оспорюваний заповіт складений спадкодавцем ОСОБА_9 щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тобто в обхід встановленої законодавством заборони на її відчуження, оскільки він посвідчений на забезпечення отриманих спадкодавцем у позику грошових коштів.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції належним чином не дослідив доводи ОСОБА_1 про те, що у ОСОБА_9 існували боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , тобто між останніми існували правовідносини позики, на забезпечення яких спадкодавцем ОСОБА_9 було складено оспорюваний заповіт. Спадкодавець заповів останнім земельну ділянку сільськогосподарського призначення на забезпечення повернення позики, у період існування мораторію на відчуження такої земельної ділянки. Одночасно у день посвідчення заповіту ОСОБА_9 було видано дві довіреності на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , на розпорядження земельною ділянкою, у тому числі на продаж, обмін, здачу в оренду, заставу.

У оскаржуваному рішенні суду зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були допитані як свідки та показали, що боргові зобов`язання ОСОБА_9 виконав до складання оспорюваного заповіту. Колегія суддів констатує, що з матеріалів справи, протоколів судових засідань від 07.06.2021 (а.с.156-159 т. 5) та 22.07.2021 (а.с.213-220 т. 5), технічного запису цих судових засідань вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовились давати покази як свідки, а надавали пояснення як відповідачі за зустрічним позовом. У своїх поясненнях зазначали, що ОСОБА_9 повернув їм кошти приблизно за два тижні до складання заповіту. Проте такі пояснення суперечать показанням ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які були дані ними як свідками у кримінальному провадженні № 0001569, і у постанові слідчого від 27.09.2016 про закриття цього провадження встановлено, що заповіт ОСОБА_9 був складений в рахунок погашення грошового боргу.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд не врахував, що на момент вчинення заповіту положенням ЗК України було встановлено мораторій на відчуження земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва.

Суд першої інстанції не врахував, що у ОСОБА_9 існували боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , тобто між останніми існували правовідносини позики, на забезпечення яких спадкодавцем було складено оспорюваний заповіт. Таким чином, апеляційним судом встановлено те, що укладений заповіт - є удаваним договором забезпечення виконання боргового зобов`язання.

За змістом ст. ст. 546, 572, 575 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є застава (застава нерухомого майна - земельної ділянки - іпотека), в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Отже, оспорюваний заповіт складений спадкодавцем щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення на забезпечення повернення позики, у період існування мораторію на відчуження такої земельної ділянки - тобто, в обхід встановленої законодавством заборони на її відчуження.

Волевиявлення ОСОБА_9 не можна вважати вільним, оскільки заповіт був складений для забезпечення виконання позикових зобов`язань перед ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , внаслідок чого фактично настали юридичні наслідки відчуження землі (переходу права власності) до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 .

Отже, вказаний заповіт, що є удаваним договором забезпечення виконання боргового зобов`язання (договором застави) - є нікчемним у силу пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (в редакції на час вчинення заповіту).

Внаслідок приховання справжнього змісту правочину, завуалювання його у формі заповіту, настали правові наслідки такого правочину.

ОСОБА_4 було подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_1 (а.с.200-206 т. 5). ОСОБА_4 вказувала, що про існування заповіту ОСОБА_1 було відомо, оскільки її батько повертав кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в її присутності, а в подальшому вона разом з матір`ю приходили до нотаріуса де батько складав та підписував заповіт. Зазначає, що, хоча на час смерті батька - ОСОБА_9 - ОСОБА_1 була неповнолітньою, з позовом остання звернулась лише у 2017 році - через шість років після настання повноліття.

Відповідно до ст. ст. 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як зазначала ОСОБА_1 (а.с. 31-35 т. 6), про заповіт батька вона дізналась лише у 2015 році. Після смерті матері у червні 2015 року, з листів Управління Держгеокадастру у Тячівському районі від 08.10.2015 їй стало відомо, що на частину земельної ділянки, яка належала батькові ОСОБА_1 , оформлено державні акти іншими особами, зокрема, ОСОБА_2 набула права власності на частину земельної ділянки на підставі рішення Тячівського районного суду від 04.05.2007. Після ознайомлення з матеріалами цієї цивільної справи їй стало відомо про оспорюваний заповіт. Оскільки часових обмежень щодо оформлення свідоцтва про право на спадщину не встановлено, за оформленням своїх спадкових прав вона звернулась уже після смерті матері.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не надали належних і допустимих доказів на спростування наведених доводів ОСОБА_1 щодо моменту, з якого остання довідалася про порушення своїх прав.

Відтак, позов подано ОСОБА_1 у квітні 2017 року з дотриманням строку позовної давності.

З урахуванням наявного спору щодо правових наслідків недійсного правочину, де заінтересована особа ОСОБА_1 вважає його нікчемним, апеляційним судом перевірено відповідні доводи ОСОБА_1 та колегія суддів підтверджує обставину нікчемності правочину - заповіту, що є удаваним договором забезпечення виконання боргового зобов`язання - саме у мотивувальній частині судового рішення, відмовивши у задоволенні такої вимоги.

Встановивши, що відсутні правові підстави для закликання до спадкування ОСОБА_2 і ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_9 , тобто ОСОБА_2 і ОСОБА_4 не мали права на спадкування, та крім цього відпала правова підстава для видачі ОСОБА_2 державного акту від 25 грудня 2008 року, оскільки рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07 скасоване рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року, колегія суддів приходить до висновків щодо задоволення вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (удаваного договору забезпечення виконання боргового зобов`язання), у зв`язку з чим слід визнати недійсними:

- свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім`я ОСОБА_4 та скасувати його державну реєстрацію;

- державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_4 ;

- державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 .

При цьому колегія суддів зазначає, що попри те, що судом першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено, що наявні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 як такого, що виданий на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07, скасованого рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року, у резолютивній частині рішення вказано про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Судова колегія вважає, що у задоволенні похідної вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації свідоцтва про право на спадщину слід відмовити, оскільки встановивши, що ОСОБА_4 , якому видане свідоцтво про право на спадщину, не мав права на спадкування і таке слід визнати недійсним за рішенням суду, тому відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України, такий спосіб захисту є ефективним та достатнім у даному спорі й забезпечить поновлення порушених прав ОСОБА_1 .

Стосовно вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації земельних ділянок, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. п. 60, 61 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. N 1051 (далі Порядок), запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою.

Крім того, відповідно до підпункту 4 пункту 119 Порядку ведення Державного земельного кадастру до Поземельної книги без подання заяви вносяться відомості (зміни до них) про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до абзацу другого та третього частини третьої статті 26 в редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, Порядком передбачено скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку, однак таке рішення приймається відповідним Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Зважаючи на те, що рішення суду про визнання недійсними державних актів про право власності на землю є підставою для припинення державної реєстрації речових прав власності (тобто прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), а також як наслідок для Державного кадастрового реєстратора для скасування державної реєстрації земельних ділянок, а тому підстав для покладання на нього обов`язку здійснити такі дії наразі в судовому порядку немає.

Отже, у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :03:004:0060 та :03:005:0057 - слід відмовити.

Доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які зводяться до того, що ОСОБА_1 отримала обов`язкову частку у спадщині та її права заповітом не порушені, судова колегія відхиляє як такі, що є необґрунтованими та не спростовують наявність у ОСОБА_1 права оспорювати правочин (доводити удаваність, недійсність, нікчемність, заявляти вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину), оскільки ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину (зокрема не охоплену заповітом) фактичним проживанням зі спадкодавцем на час його смерті, має право оспорювати заповіт, як спадкоємець, у будь-якому випадку незалежно від розміру успадкованого нею майна.

Колегія суддів зазначає, що видана ОСОБА_9 довіреність від 16 травня 2005 року, якою серед повноважень ОСОБА_2 було передбачено право продати земельну ділянку площею 1,42 га, що знаходиться на території Тячівської міської ради - є нікчемною у силу п. 15 перехідних положень ЗК України пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (в редакції на час видачі довіреності).

Із смертю ОСОБА_9 така довіреність втратила чинність.

Нікчемність вказаної довіреності встановлена законом, а ОСОБА_1 не підтвердила, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені внаслідок укладення такої довіреності, не довела настання юридичних наслідків за довіреністю та за відсутності спору щодо правових наслідків цієї довіреності, у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання такої довіреності нікчемною слід відмовити.

Часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виключає повністю задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до пунктів 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 за подання позову в суді першої інстанції було сплачено 3840,00 грн (а.с. 1 т. 2), за подання апеляційної скарги 5760,00 грн (а.с. 230 т. 1), за подання касаційної скарги 7680,00 грн (а.с. 97 т. 3), за подання другої апеляційної скарги 6720,00 грн (а.с. 23 т. 7), що разом становить 24000,00 грн. Оскільки три вимоги ОСОБА_1 із шести задоволені, тому пропорційно до задоволеної частини вимог (50%) на її користь із відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 слід стягнути по 6000,00 грн з кожного у відшкодування судового збору.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.3,4 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати заповіт ОСОБА_9 , складений 16 травня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М., зареєстрований у реєстрі за № 3186 - удаваним правочином - договором забезпечення виконання боргового зобов`язання.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім`я ОСОБА_4 , зареєстроване в реєстрі № 3-304.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року серії ЯЕ № 444800, виданий на ім`я ОСОБА_4 .

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року серії ЯЕ № 459764, виданий на ім`я ОСОБА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Тячівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) по 6000,00 гривень із кожного у відшкодування судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2023 року.

Головуюча

Судді