КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/1601/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 лютого 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Бабко В.В. в м. Київ 17 жовтня 2022 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по орендній платі в розмірі 5400 грн. та неустойку в розмірі 48600 грн., 3 % річних, нарахованих за період з 07 лютого 2020 року по 17 листопада 2021 року 288,09 грн. та 738,73 грн. інфляційних нарахувань за період з 07 лютого 2020 року по 17 листопада 2021 року, покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 07 грудня 2019 року уклав з відповідачем договір оренди складського боксу № 9/17 від 07 грудня 2019 року, за умовами якого передав у платне користування орендарю складський бокс АДРЕСА_4 . Відповідно до п. 2.2, 2.3 договору орендар повинен вносити орендну плату до 5 числа поточного місяця на розрахунковий рахунок орендодавця в розмірі 1350 грн. Згідно п. 3.2 договору сторонами було визначено строк оренди складського боксу до 06 травня 2020 року. Пунктом 3.4 договору встановлено, що орендар зобов`язаний передати складський бокс орендодавцю по закінченню дії договору, тобто 06 травня 2020 року, однак в порушення зазначених умов до теперішнього часу складський бокс орендодавцю не повернуто. Своїх зобов`язань за договором оренди ОСОБА_1 належним чином не виконав і станом на 06 травня 2020 року має заборгованість по орендній платі в розмірі 5400 грн., з огляду на це 11 січня 2021 року позивачем було направлено вимогу про усунення порушень умов договору оренди, яку відповідач залишив без задоволення. Виходячи з цього, розмір неустойки за несвоєчасне повернення складського боксу станом на 07 листопада 2021 року складає 48600 грн. за 18 місяців. Загальна заборгованість за оренду 5400 грн. та неустойка 48600 грн. разом становлять 54000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 55026,82 грн. та судовий збір 908 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення неустойки, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року в частині стягнення неустойки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що у відзиві на позовну заяву він наголошував на тому, що договір оренди не припинив свою дію і є чинним на сьогодні, оскільки позивач не висловив заперечень щодо продовження строку договору, як того вимагає ст. 764 ЦК України. Суд першої інстанції наведеного не врахував та зазначив положення ст. 764 та 777 ЦК України і наголосив, що відповідач не має переважного права на укладення договору на новий строк. Таке твердження суду вважав нелогічним і таким, що суперечить нормам ЦК України і правовим позиціям Верховного Суду. Так, у договорі вказано, що ОСОБА_1 орендує бокс до 06 травня 2020 року. Разом з тим, ст. 764 ЦК України встановлює, що якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 16 вересня 2020 року в справі № 904/5126/19 і вказував, що позивач протягом одного місяця з 06 травня 2020 року не скористався своїм правом заперечити проти автоматичної пролонгації договору оренди, в результаті чого дію договору було продовжено на новий строк. Не висловив він заперечень і в подальшому, таким чином договір діє до цього часу в результаті мовчазної згоди сторін. Договір було укладено на без одного дня шість місяців, і пролонгація проводилась на такий саме період.

Зазначав, що доводи суду про те, що 11 січня 2021 року позивач направив на його адресу лист про усунення порушень умов договору, і це є підставою вважати, що він заперечив проти автоматичного поновлення договору на новий строк, є абсолютно надуманими та суперечать положенням ст. 764 ЦК України. Вчергове договір було пролонговано з 05 грудня 2020 року. Відтак заперечення орендодавця щодо цього повинні були бути надіслані протягом одного місяця, тобто до 05 січня 2021 року, проте, як стверджує сам позивач, він направив лист лише 11 січня 2021 року, тобто з пропуском строку, отже цей лист не може вважатися належним запереченням орендодавця на поновлення договору на новий строк. При цьому відповідач жодного листа від ФОП ОСОБА_2 не отримував.

Вказував на формальний підхід суду до розгляду справи, оскільки в рішенні суду містяться посилання на якісь кредитні відносини, що не відноситься до даної справи і свідчить про зневажливе ставлення до сторін.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, 07 грудня 2019 року ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір оренди складського боксу № 9/17 (а. с. 6 - 7), за умовами якого орендодавець надає орендарю у строкове платне користування складський бокс АДРЕСА_1 для тимчасового зберігання речей згідно умов цього договору.

Згідно п. 2.1, 2.2 договору орендар вносить орендну плату в національній валюті України в розмірі та умовах, встановлених цим договором. Розмір щомісячної орендної плати за цим договором становить 1350 грн.

Згідно п. 3.1, 3.2 договору строк оренди за цим договором розпочинається з дати підписання цього договору та за умови внесення орендарем платежів, вказаних у п. 2.2, 2.4. Орендар орендує бокс до 06 травня 2020 року.

Згідно п. 3.4 договору по закінченню терміну оренди орендар передає орендареві бокс, факт передачі оформляється відповідним актом повернення боксу.

На а. с. 13 - 14 наявна копія вимоги ФОП ОСОБА_2 від 11 січня 2021 року на ім?я ОСОБА_1 про усунення порушень умов договору оренди, в якому повідомлено про невиконання ОСОБА_1 умов п.2.2, 2.3 договору оренди щодо внесення орендної плати та п. 3.4 договору про повернення складського боксу; повідомлено про наявність грошової заборгованості станом на 07 січня 2021 року за оренду складського боксу, яка визначається як сума заборгованості зі сплати орендної плати за 4 місяці оренди і неустойки за порушення строків повернення складського боксу з оренди та складає 5400 грн. + 21600 грн. = 27000 грн.; просив перерахувати вказану заборгованість на його розрахунковий рахунок впродовж трьох банківських днів з моменту отримання даної вимоги.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами було укладено договір оренди майна (складський бокс АДРЕСА_1), за умовами якого підлягала сплаті щомісячна орендна плата в розмірі 1350 грн., однак в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині внесення орендної плати у нього утворилась заборгованість в розмірі 5400 грн. за чотири місяці оренди, прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вказану заборгованість, а також 3 % річних в розмірі 288,09 грн. та інфляційні втрати в розмірі 738,73 грн. відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання.

В зазначеній частині позов визнається відповідачем і судове рішення ніким не оскаржується.

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Задовольняючи позов в частині вимог про стягнення неустойки в розмірі 48600 грн., суд першої інстанції керувався ч. 2 ст. 785 ЦК України та виходив із того, що строк дії договору оренди було припинено, однак по закінченню терміну оренди орендар не передав орендареві бокс, який був предметом договору оренди.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, виходячи з наступного.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Деталі пояснила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Наведеного принципу судом першої інстанції належним чином дотримано не було.

Згідно із частиною першою статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ст. 764 ЦК України (в редакції, чинній на час дії спірних правовідносин) якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Таким чином, з урахуванням дії договору оренди, укладеного до 06 травня 2020 року, протягом одного місяця після закінчення договору найму - до 07 травня 2020 року позивач мав право висловити заперечення проти продовження користування відповідачем орендованим майном, однак такого заперечення у встановлений законом строк ним висловлено не було, а вимога про усунення порушень умов договору оренди направлена лише листом від 11 січня 2021 року.

Також суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що в листі від 11 січня 2021 року позивачем взагалі не висловлено заперечення проти продовження користування ОСОБА_1 орендованим боксом та вимогу про повернення цього боксу в порядку п. 3.4 договору оренди, а лише вимогу щодо сплати заборгованості за договором оренди в розмірі 27000 грн.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що вимога про повернення орендованого майна не заявлена ФОП ОСОБА_2 і в межах даного спору, що свідчить про фактичну відсутність його заперечень щодо продовження користування відповідачем цим майном.

Наведені обставини суд першої інстанції залишив поза увагою та дійшов передчасного та помилкового висновку про припинення дії договору в зв`язку із запереченням орендодавця.

Крім того, суд першої інстанції застосував ст. 777 ЦК України, не врахувавши правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16 вересня 2020 року в справі № 904/5126/19, згідно яких є помилковим ототожнення правового інституту пролонгації договору оренди нерухомого майна (продовження договору на той же строк і на тих самих умовах), врегульованого положеннями статті 764 ЦК України, частини 2 статті 17 Закону №2269-XII, який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок реалізації переважного права добросовісного орендаря (стаття 777 ЦК України та частина 3 статті 17 зазначеного Закону), сутністю якого є укладення договору оренди на новий строк, а не його автоматичне поновлення. Вказані правові інститути є взаємовиключними.

Також судом першої інстанції безпідставно покладено на відповідача понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908 грн., враховуючи, що відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується наданим ним посвідченням серії НОМЕР_3 ветерана війни - інваліда війни ІІ групи.

Апеляційний суд враховує і погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції встановлено обставини, які явно не мають відношення до спірних правовідносин, а саме, що належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначені кредитними договорами (аркуші 4 - 5 рішення).

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення неустойки ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме застосуванням норм, які не підлягали застосуванню (ст. 777, ч. 2 ст. 785 ЦК України) та незастосуванням норм, які підлягали застосуванню (ст. 764 ЦК України), порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування.

Апеляційний суд враховує, що в частині вимог про стягнення заборгованості по орендній платі, 3 % річних та інфляційних втрат рішення суду ніким не оскаржується.

Разом із тим, оскільки заборгованість з відповідача на користь позивача стягнуто єдиною сумою без виокремлення її складових, зокрема розмір стягнутої неустойки в резолютивній частині рішення не зазначено, апеляційний суд позбавлений можливості скасувати рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення неустойки, а відтак рішення підлягає скасуванню в цілому з прийняттям нової постанови, якою позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольняється в частині стягнення заборгованості по орендній платі в розмірі 5400 грн., а також за період з 07 лютого 2020 року по 17 листопада 2021 року 3 % річних в розмірі 288,09 грн. та інфляційні втрати в розмірі 738,73 грн., всього 6426,82 грн.

Вирішуючи по суті вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , апеляційний суд виходить із того, що оскільки позивачем як орендодавцем у місячний строк після закінчення 06 травня 2020 року строку договору найму не було висловлено заперечень щодо продовження користування наймачем орендованим майном, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, і вимога позивача про усунення порушень умов договору оренди від 11 січня 2021 року вимоги про повернення предмету договору оренди не містить, відтак обов`язку щодо повернення речі у відповідача не виникло, в зв`язку з чим апеляційний суд не вбачає підстав для застосування ч. 2 ст. 785 ЦК України і стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за невиконання обов`язку щодо повернення речі.

Виходячи з наведеного, в частині вимог про стягнення неустойки позов є недоведеним, необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

За подання позову до суду першої інстанції фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 сплачено 908 грн., які відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають перерозподілу апеляційним судом.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, судові витрати, понесені позивачем за подання позовної заяви в розмірі 108,96 грн. пропорційно до задоволення позовних вимог (12 %), підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, решта витрат покладається на позивача. Крім того, судовий збір за подання апеляційної скарги, яка була задоволена, в розмірі 1362 грн. (150 % від 908 грн.) підлягає стягненню з позивача в дохід держави. Остаточно з позивача в дохід держави підлягає стягненню 1253,04 грн. (1362 - 108,96 = 1253,04).

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) заборгованість по орендній платі в розмірі 5400 грн., а також за період з 07 лютого 2020 року по 17 листопада 2021 року 3 % річних в розмірі 288,09 грн. та інфляційні втрати в розмірі 738,73 грн., всього 6426,82 грн.

В іншій частині позову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_5 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 1253,04 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.