№ провадження 2/208/220/23
РІШЕННЯ

Іменем України

01 лютого 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді Івченко Т.П.,

секретар судового засідання Оніщук Д.Р.,

розгляну у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до заяви до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна «про визнання договору недійсним», -

встановив:

1.Стислий зміст позовних вимог.

22 грудня 2021 року представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - адвокат Ременюк Т.О., яка діє на підставі довіреності № 001583/21 від 10 листопада 2021 року подала до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали позовної заяви до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна «про визнання договору недійсним». Згідно до змісту позовної заяви, просить:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року (серія та номер 175), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кір`як К.А. номер запису про право власності: 24145841;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38951648 від 26 грудня 2017 року (11:23:49) прийняте приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кір`як К.А.;

-поновити право власності на квартиру, загальною площею 41,9 кв.м., що знаходитсья за адресою : АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Дніпровським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області 20 липня 1996 року);

-вирішити питання судових витрат.

2.Позиція позивача.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачем зазначено, що 15 січня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», в подальшому перейменованого ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Альфа-Банк» та приватним підприємством «Автопорт» в особі директора Міненко Генадія Миколайовича був укладений договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 105/2-1-7 на суму 269 000 грн.

15 січня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 105/25-1-7 (з майновим поручителем), посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісієнко В.М., зареєстрований в реєстрі за № 59, згідно якого в іпотеку в якості забезпечення виконання основного зобов`язання передана двокімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек було внесено запис про іпотеку від 15.01.2007 року.

Надалі, рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24.07.207 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.12.2007 року у справі № 208/857/17 за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору: Приватне підприємство "Автолорт", приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округ)' Моісієнко В.М. про припинення іпотечного договору, позов було задоволено, припинено дію іпотечного договору (іпотеку) від 15 січня 2007 року № 105/25-1-7 (з майновим поручителем), укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісієнко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 60.

Надалі, Постановою Касаційного цивільного суду від 29.01.2020 року у справі № 208/857/17 за касаційною скаргою AT «Укрсоцбанк» було скасовано рішення у справі № 208/857/17 за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору: Приватне підприємство "Автопорт", приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Моісієнко В.М. про припинення іпотечного договору, та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» та єдиним акціонером AT «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до AT «Альфа-Банк».

Згідно Рішення №5/2019 єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» які зазначені у передавальному акті, виникає у AT «АЛЬФА-БАНК» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року.

Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів AT «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт (п. 2.1. протоколу).

Таким чином, 15 жовтня 2019 року відповідно до підпункту «г» пункту 11 частини 4 статті 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», пунктів 3.1., 5.3., Постанови Правління НБУ № 189 від 27.06.2008 року «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників», було затверджено Передавальний акт, у відповідності до якого AT «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.

Згідно п. 1 Передавального акта від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є AT «АЛЬФА БАНК». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» виникає у AT «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк» а саме з 15.10.2019 року.

AT «Альфа-Банк» є правонаступником всіх прав та обоє язків AT «Укрсоцбанк».

Надалі, в грудні 2021 року AT «Альфа-Банк» стало відомо про відчуження нерухомого майна, Іпотекодержетелем якого є AT «Альфа-Банк», а саме згідно витягу з реєстру нерухомого майна інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 285366138 від 18.11.2021р. вбачається, що предмет іпотеки, що належав ОСОБА_1 було відчужено ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2017 року.

На підставі вищевикладеного, AT «Альфа-Банк» вважає, що договір купівлі-продажу від 26.12.2017 року, укладений з порушенням норм чинного законодавства та порушують публічний порядок, оскільки об`єкт даних договорів набув правового режиму обмеженого в цивільному обороті.

В розумінні статті 215 ЦК України AT «Альфа-Банк» є заінтересованою особою, яка має право оспорювати договір купівлі-продажу від 26.12.2017р. Банк не був стороною цього договору, однак за вказаним договором ОСОБА_1 здійснила відчуження нерухомого майна земельних ділянок та житлового будинку в порушення приписів чинного законодавства.

Вказаний Іпотечний договір (як і Договір Кредиту) є дійсним та діє до припинення Основного зобов`язання ( п.6.3 Договору іпотеки).

Позичальником порушені п. п. 2.1.1.-2.1.9 Іпотечного договору, що передбачає обов`язок іпотекодавця вживати всіх необхідних заходів щодо захисту від зазіхань будь-яких третіх осіб, без письмової згоди Іпотекодержателя не відчужувати предмет іпотеки, негайно повідомляти про зміни, що відбулися та відбуваються з предметом іпотеки.

Також відповідачами при укладенні угоди порушені вимоги ст. ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку», що передбачає обов`язкову згоду іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки, оскільки такої згоди ПАТ «Укрсоцбанк» не надавав.

Відповідач навмисно ввів другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, при здійсненні угоди купівлі-продажу, оскільки, знаючи про наявність обов`язку перед банком згідно діючих договорі кредиту та іпотеки, відсутність підстав для вилучення записів про заборону та іпотеку із відповідних реєстрів, заперечив наявність вказаних обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, чи-то замовчав їх існування.

Вказані порушення чинного законодавства призвели до порушення економічного інтересу та права Банку як іпотекодержателя отримати задоволення з вартості реалізації предмета іпотеки.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає втому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18).

Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачає, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

В даному випадку укладеним договором позбавлена право AT «Альфа-Банк» як іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі в позасудовому порядку. Адже станом на сьогодні право власності на предмет іпотеки належить третій особі.

Отже, оскільки Відповідачами при укладанні Договору купівлі-продажу квартири були порушені вимоги ч. 2 ст. 9, ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», ст.203 Цивільного кодексу України, Банк в силу ст. 203, 230 Цивільного кодексу має право вимагати визнання недійсним вказаного правочину.

3.Позиція відповідачів і 3-ої особи.

Відповідач ОСОБА_2 04 серпня 2022 року подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 76).

16 серпня 2022 року відповідачем ОСОБА_2 подана клопотання про долучення доказів копії договору від 26 грудня 2017 року, заявив про те, що він набув квартиру АДРЕСА_3 не у ОСОБА_1 , а у ОСОБА_4 , а тому є добросовісним набувачем.

10 січня 2023 року відповідачем ОСОБА_2 подано клопотання про прийняття його пояснень по справі, та врахування правової позиції ВС, і визначення обраного способу захисту позивачем, як невідповідним до правовідносин які наявні, за змістом якого зазначено про врахування висновків зроблених ВС у Постанові від 31 січня 2019 року у справі № 562/2260/15, згідно до якої що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. У такому разі іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

У разі не спростування презумпції правомірності договору (стаття 204 ЦК України), усі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Ухвалення судом рішення про недійсність кредитного договору, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Тобто, обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду та виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження цього майна іпотекою збереглось, а на ОСОБА_4, як нового власника іпотечного майна, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» поширюється статус іпотекодавця за іпотечним договором.

З урахуванням наведеного та виходячи з тлумачення сутності іпотеки, змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однієї із умов надання (отримання) кредиту.

Відповідач ОСОБА_1 , і 3-я особа приватний нотаріус Кір`як К.А., про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили, судові повістки - виклики направлені відповідачам і 3-ій особі, на їх адресу, і в силу ст.ст. 128-130 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача і 3-ої особи, неповажними. Відзив на позов не подали. Заяв та клопотань про проведення розгляду за їх відсутності не подавали.

4.Заяви, клопотання, процесуальні питання.

22 грудня 2021 року позовна заява надійшла до провадження суду, а також заява про забезпечення позову.

04 липня 2022 року судом отримані відомості щодо місця реєстрації відповідачів.

05 липня 2022 року судом відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 05 липня 2022 року за наслідком розгляду заяви про забезпечення позову, заяву представника позивача, АТ «Альфа-Банк» - адвоката Ременюк Т.О. «про забезпечення позову» по цивільній справі № 208/10497/21 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна «про визнання договору недійсним» - задоволена повністю, і накладено арешт на квартиру, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі рішення приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кір`як К.А прав та їх обтяжень, індексний номер: 38951648 від 26 грудня 2017 року (11:23:49).

Відповідач ОСОБА_2 04 серпня 2022 року подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 76).

Представник відповідача адвокат Шевченко Л.М. подала заяву про ознайомленні зі справою, з якою станом на 04 серпня 2022 року була ознайомлена (а.с. 77).

16 серпня 2022 року відповідачем ОСОБА_2 подана клопотання про долучення доказів копії договору від 26 грудня 2017 року.

21 вересня 2022 року представником позивача подано заяву про проведення розгляду справи за відсутності представника позивача (а.с. 85).

Ухвалою суду від 21 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Шевченко Л.М. подана заява про відсутність у відповідача інформації про місце знаходження та засоби зв`язку відповідача ОСОБА_1 , та зазначено про проведення розгляду справи за відсутності відповідача.

27 вересня 2022 року, 10 жовтня 2022 року представником позивача подано заяву про проведення розгляду справи за відсутності представника позивача (а.с. 95, 101).

10 січня 2023 року відповідачем ОСОБА_2 подано клопотання про прийняття його пояснень по справі, та врахування правової позиції ВС, і визначення обраного способу захисту позивачем, як невідповідним до правовідносин які наявні.

5.Фактичні обставини.

В провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходилась цивільна справа № 208/857/17, № провадження 2/208/1004/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору: Приватне підприємство "Автопорт", приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Моісієнко В.М. про припинення іпотечного договору.

В межах зазначеної справи № 208/857/17 Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області винесено Рішення від 24 липня 2017 року, згідно до якого:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору, Приватне підприємство «Автопорт», приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Моісієнко В.М. про припинення іпотечного договору, були задоволені. Поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору, Приватне підприємство «Автопорт», приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Моісієнко В.М. про припинення іпотечного договору. Та, припинено дію іпотечного договору (іпотеку) від 15 січня 2007 року № 105/25-1-7 (з майновим поручителем), укладеного між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісієнко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 60. І, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 грн.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 05.04.2001 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Сидоренко А.В., зареєстрований в реєстрі за № 425. Право власності зареєстровано ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації 29.05.2001 року в реєстровій книзі № 204 за реєстровим № 23579.

15 січня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (в подальшому переіменованого ПАТ «Укрсоцбанк») та приватним підприємством «Автопорт» в особі директора Міненко Генадія Миколайовича був укладений договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 105/2-1-7 на суму 269 000 грн. Кінцевий термін повернення заборгованості до 14 січня 2009 року.

15 січня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 105/25-1-7 (з майновим поручителем), посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісієнко В.М., зареєстрований в реєстрі за № 59, згідно якого в іпотеку в якості забезпечення виконання основного зобов`язання передана двокімнатна квартира АДРЕСА_4 .

За змістом п. 1.3.1; п. 6.3 іпотечного договору № 105/25-1-7 кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом встановлений до 14.01.2009 року. Договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання. Дія договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема законом України «Про іпотеку».

Постановою Дніпровського апеляційного суду у справі № 208/857/17, провадження № 22-ц/774/7263/17 апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - відхилена, а Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 липня 2017 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду справа № 208/857/17 провадження № 61-4378св18 від 29 січня 2020 року, касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено.

Рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року скасоване, і ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: Приватне підприємство «Автопорт», приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Моісієнко Валентина Миколаївна, про припинення іпотечного договору відмовлено.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування від 05 квітня 2001 року.

Між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ПП «Автопорт» в особі директора, 15 січня 2007 року був укладений кредитний договір про надання відновлюваної кредитної лінії, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у межах максимального ліміту заборгованості до 269 000 грн зі сплатою 18 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 14 січня 2009 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 15 січня 2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 .

Пунктами 1.3.1, 6.3 іпотечного договору передбачено, що кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом встановлений до 14 січня 2009 року. Договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання. Дія договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема законом України «Про іпотеку».

Встановлено, що кредитор звернувся до боржника (ПП «Автопорт») з вимогою від 12 липня 2016 року про сплату заборгованості за кредитним договором.

Господарським судом міста Києва видано наказ від 12 травня 2011 року № 38/147 про стягнення з ПП «Автопорт» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 389 768,04 грн заборгованості.

Відділом державної виконавчої служби Головного Управління юстиції у Дніпропетровській області винесено постанову від 21 вересня 2015 року про повернення виконавчого документу (наказу Господарського суду міста Києва від 12 травня 2011 року № 38/147) стягувачу.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу I книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Крім того, відносини що виникли між сторонами, регулюються параграфом 6 глави 49 ЦК України, спеціальним Законом України «Про іпотеку» та загальними положеннями про забезпечення виконання зобов`язання.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з цим позовом, вважала правовідносини за договором іпотеки припиненими на підставі статті 559 ЦК України, оскільки у шестимісячний строк з моменту настання виконання основного зобов`язання (14 січня 2009 року) банк не пред`явив вимоги до іпотекодавця як майнового поручителя.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України визначені види забезпечення виконання зобов`язання, серед яких як самостійні види вказані такі види забезпечення, як порука та застава.

Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. На правовідносини з права застави не поширюються норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 - 593) глави 49 ЦК України і спеціальним законом.

У постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12 зроблено висновок, що оскільки підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобов`язання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов`язання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменуванні сторін.

Сприйняття положення частини першої статті 583 ЦК України про те, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель), як підстави для застосування статті 559 ЦК України, суперечить змісту статті 8 ЦК України щодо аналогії закону. Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтями 546, 553, 572, 575 ЦК України порука та застава (зокрема, іпотека) є різними видами забезпечення виконання зобов`язань. А тому приписи інституту поруки не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем за договором іпотеки.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19).

Розглянувши позов за визначеними фактичними та правовими підставами, суди не врахували, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки правила статті 559 ЦК України до спірних правовідносин щодо визнання договору іпотеки припиненим не застосовуються, що доводить безпідставність позовних вимог.

Отже, фактичні обставини у справі встановлено правильно, проте суди неправильно застосували норми матеріального права, зокрема статтю 559 ЦК України та статтю 17 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для ухвалення нового судового рішення.

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог про припинення іпотечного договору у цій справі відсутні.

Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 285366138 сформованого станом на 18 листопада 2021 року (а.с. 12-13), за об`єктом квартира АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 104):

-26 грудня 2017 року приватним нотаріусом Кір`як Катериною Анатоліївною, Кам`янський районний нотаріальний округ, Дніпропетровська область як реєстратором, внесені данні про договір купівлі-продажу, квартири, серія та номер: 1745, виданий 26 грудня 2017 року, видавник Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38951648 від 26.12.2017 року, власник ОСОБА_2 .

Згідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного від 26 грудня 2017 року, копія якого подана відповідачем (а.с. 83), вбачається, що договір укладений між ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , як продавцем, та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , як покупцем, за яким ОСОБА_4 продано а ОСОБА_2 придбана у приватну власність квартира АДРЕСА_3 .

Договір посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А. 26 грудня 2017 року, зареєстровано в реєстрі за № 1745.

На час відчуження зазначеної квартири, ОСОБА_4 мав право власності на квартиру АДРЕСА_3 , на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу, Жидковим В.Ю., від 01 серпня 2017 року за реєстровим № 687, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 31 серпня 2017 року, номер запису про право власності 22103038.

6.Норми права.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

7.Мотиви і висновки.

Щодо строків позовної давності та наслідків їх пропуску, суд виходить з того, що відновлення права позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», на захист своїх невизнаних, оспорених і порушених прав, виникло з часу винесення Постанови Верховного Суду справа № 208/857/17 провадження № 61-4378св18 від 29 січня 2020 року, якою касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», було задоволено.

Позивач скористувався своїм правом на звернення із позовом до відповідачів ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , на захист своїх майнових прав, пред`явив його 13 грудня 2021 року, шляхом поштового відправлення на адресу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, який отриманий судом згідно до реєстрації вхідної кореспонденції 22 грудня 2021 року.

А тому в розумінні ст.ст. 256, 257 ЦК України, строк позовної давності не є порушеним, і підстав для застосування таких наслідків, судом не встановлено.

Щодо підстав позовних вимог заявлених АТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року (серія та номер 175), укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кір`як К.А. номер запису про право власності: 24145841, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38951648 від 26 грудня 2017 року (11:23:49) прийняте приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кір`як К.А.; та поновити право власності на квартиру, загальною площею 41,9 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Дніпровським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області 20 липня 1996 року).

То для встановлення наявності підстав для визнання такого договору недійсним, першочерговим є встановлення чи був укладений заявлений договір, який підлягає оцінці з заявлених позивачем підстав.

Враховуючи зазначене, судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів було встановлено, що ОСОБА_2 дійсно набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 , але з підстав укладеного договору купівлі-продажу квартири, укладеного від 26 грудня 2017 року, між ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , як продавцем, та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , як покупцем, за яким ОСОБА_4 продано а ОСОБА_2 придбана у приватну власність квартира АДРЕСА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А. 26 грудня 2017 року, зареєстровано в реєстрі за № 1745.

Таким чином, в ході судового розгляду позивачем не підтверджено, що заявлений до визнання недійсним договір купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року (серія та номер 175), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

А тому заявлені позовні вимоги не є обгрунтованими і не підлягають задоволенню.

Проте, суд вважає необхідним звернути увагу позивача Постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/2416/17, провадження № 12-44гс20 від 15 червня 2021 року, згідно до якої викладена правова позиція:

«…Ураховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право іпотеки припиняється у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, крім випадків придбання предмета іпотеки з порушенням установленого порядку реалізації недобросовісним набувачем.

7.8. Водночас неприпустимими є випадки, коли предмет іпотеки реалізований, але виручка перерахована боржнику, а не іпотекодержателю, який уже втратив іпотеку у зв`язку з продажем майна. Така ситуація є явно несправедливою, адже кредитор втратив іпотеку, а задоволення своїх вимог не отримав, що не відповідає статті 572 ЦК України, згідно з якою в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави), та частині другій статті 589 ЦК України, відповідно до якої за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

7.9. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом; виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника). Застосовуючи аналогію закону, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що скасування постанови про визнання боржника банкрутом не є перешкодою для розподілу коштів, отриманих від реалізації предмета застави (іпотеки), в порядку, встановленому законодавством про банкрутство.

7.10. Велика Палата Верховного Суду також відхиляє доводи про те, що в разі скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі скасованого рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису; це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису до Державного реєстру іпотек; договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

7.11. Як зазначено вище, виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Відповідно скасування такого судового рішення не спричиняє відновлення дії іпотеки. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню.

7.12. Водночас Велика Палата Верховного Суду нагадує, що функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пункті 96 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), у пункті 10.29 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19). Аналогічно функцією державної реєстрації іпотеки є оголошення належності іпотеки нерухомого майна певній особі. Тобто запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення.

7.13. Якщо ж іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах, ані на чинність іпотеки. Відповідно до частини першої статті 23 Закону № 898-IV у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Зазначену норму слід застосовувати разом з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

7.14. Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц).

7.15. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

7.16. Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).

7.17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) сформульовано висновки, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення; у разі скасування незаконного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду; це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек; договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Близькі за змістом висновки сформульовані також у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц.

7.18. У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень вказано, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.

7.19. Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду та/або Верховного Суду України лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 5 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43,44) і № 818/1688/16 (пункти 44,45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44,45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30 червня 2020 року у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 9 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 (пункти 58,59)).

7.20. У разі коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду, ніж той, який передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, згідно із частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43)).

7.21. З огляду на наведені у постанові в справі № 922/2416/17 мотиви, для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити шляхом конкретизації від її висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, а також від аналогічного висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц.

7.22. Означена конкретизація висновків полягає у такому:

- скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

- запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не ммала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

9.1. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. подібні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

9.2. Згідно з абзацом третім статті 1 Закону № 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

9.3. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише в разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частини шоста та сьома статті 3 Закону № 898-IV).

9.4. Отже, за вказаних умов забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема, в позасудовому порядку переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

9.5. У касаційній скарзі позивач стверджує, що в разі скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису у Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі скасованого рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Проте з такими аргументами погодитися не можна.

9.6. Виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.

9.8. У випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. 9.9. Як зазначено вище (див. розділ 7 постанови) при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки.

9.10. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

9.11. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає, що у справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки, враховуючи, зокрема, інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно того, хто є кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Бонус-трейд», на користь якого, як установили суди першої й апеляційної інстанцій, ТОВ «Бабаївськ-інвест» відчужило предмет іпотеки.…».

А тому враховуючи вище зазначене, крім визначення того, що позивачем АТ «Альфа-Банк» не враховано правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду, та що обраний спосіб захисту прав позивача не узгоджується із правовідносинами та підставами набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_3 , а тому підстави для задоволення заявлених позивачем позовних вимог, під час розгляду справи по суті не встановлено.

На підставі зазначеного, позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» є такими що не підлягають задоволенню вцілому.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

8.Судові витрати.

Позивачем при зверненні із позовом понесені судові витрати з оплати судового збору у розмірі;

- 1135 гривень 00 копійок, що підтверджено меморіальним ордером № 775460512 від 13 грудня 2021 року (а.с. 10);

- 6810 гривень 00 копійок, що підтверджено меморіальним ордером № 775458551 від 13 грудня 2021 року(а.с. 11).

Враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, а також відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, понесені стороною позивача витрати підлягають покладенню на позивача.

9.Заходи забезпечення позову.

Так, згідно до ч. 9 ст.158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Також, згідно до ч. 10 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи що на час звернення із позовом, позивачем було заявлено про забезпечення позову, та ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (справа № 208/10497/21, № провадження 2-з/208/472/21), - Заява представника позивача, АТ «Альфа-Банк» - адвоката Ременюк Т.О. «про забезпечення позову» по цивільній справі № 208/10497/21 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна «про визнання договору недійсним», була задоволена повністю.

Та, накладено арешт на квартиру, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі рішення приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кір`як К.А прав та їх обтяжень, індексний номер: 38951648 від 26 грудня 2017 року (11:23:49).

А тому на підставі ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України, вжиті заходи забезпечення позову, підлягають скасуванню, але зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 260, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до заяви до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна «про визнання договору недійсним», - відмовити у повному обсязі.

Понесені стороною позивача витрати з оплати судового збору, - покласти на позивача.

Вжиті заходи забезпечення позову, за Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (справа № 208/10497/21, № провадження 2-з/208/472/21) від 05 липня 2022 року, за якою накладено арешт на квартиру, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі рішення приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кір`як К.А прав та їх обтяжень, індексний номер: 38951648 від 26 грудня 2017 року (11:23:49), - скасувати.

Роз`яснити сторонам, що згідно до ч. 10 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Сторони:

позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк», , юридична адреса реєстрації: 01001, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок № 100;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ;

третя особа Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна, адреса реєстрації: АДРЕСА_7 .

Суддя Т.П.Івченко