Дата документу 07.02.2023 Справа № 335/2150/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/2150/21 Головуючий у 1 інстанції: Стеценко А.В.
№ 22-ц/807/64/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Бєлки В.Ю.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна, про визнання договору дарування удаваним та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна, про визнання договору дарування удаваним та стягнення моральної шкоди, Південно-Східного управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про скасування арешту.

В обґрунтування заяви зазначав, що він є власником 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування № 3038 від 14.08.2018, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В. Відповідач ОСОБА_2 до 16.09.2020 була власником 5/6 частини спірної квартири.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заявник дізнався, що 16.09.2020 власником частини квартири, що належала ОСОБА_2 стала інша особа відповідач ОСОБА_3 . При цьому, згідно даних Реєстру ОСОБА_3 став власником 19/24 часток вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу частки квартири та 1/24 частки цієї ж квартири на підставі договору дарування частки квартири, що в сукупності дорівнює 20/24 часток, що в свою чергу становить 5/6 часток квартири. Обидва договори були посвідчені одним нотаріусом ОСОБА_4 в один день 16.09.2020 року, один за одним з різницею в декілька хвилин.

Повідомлень від ОСОБА_2 про намір продати належну їй частку спірної квартири позивач не отримував.

14.12.2020 ОСОБА_3 уклав договір дарування 10/24 цієї ж квартири на користь ОСОБА_5 , при цьому відповідач ОСОБА_3 залишився власником 1/48 та 19/48 часток квартири.

Позивач зазначає, що повідомлень про намір продажу частки спірної квартири він не отримував, чим порушено його переважне право перед іншими особами на придбання частки у праві спільної часткової власності на спірну квартиру.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визнати договір дарування удаваним, визнати право власності, витребувати майно та стягнути моральну шкоду.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.03.2021, знявши арешт з нерухомого майна, а саме:

-19/48 частин квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 ;

-1/48 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 ;

-10/24 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правову допомогу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5100, 00 грн витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням суду та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є порушення прав позивача шляхом укладання відповідачем удаваного правочину, а саме договору дарування 1/24 частки квартири; необґрунтованість відмови у вимозі щодо відшкодування моральної шкоди з огляду на неврахування стану здоров`я потерпілого (позивача); порушення цивільного законодавства під час укладення договорів та протиправність дій нотаріуса ОСОБА_4 при їх нотаріальному посвідченні; безпідставності стягнення витрат на правову допомогу, які виникли зі спровокованого відповідачами позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечив проти доводів апелянта, посилаючись на відсутність ознак удаваності при укладенні договору дарування, пояснивши це дружніми відносинами між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також відповідач зазначив про недоведеність заподіяння моральної шкоди позивачу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнала доводів ОСОБА_1 та заперечила проти задоволення апеляційної скарги з аналогічних підстав.

До апеляційного суду апелянт не з`являвся неодноразово, посилаючись на воєнний стан та ймовірну небезпеку, та після попередження про можливість розгляду справи у його відсутність звернувся з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, але не вийшов не зв`язок. Судова колегія враховує, що ризики технічної неможливості участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Також судова колегія враховує що справа тривалий час знаходиться в провадженні суду, причини неявки позивача до суду є поважними, проте відповідно до ст. 43 ЦПК України участь в судовому засіданні є не обов`язком, а правом особи, яка бере участь у справі.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

До того ж за положеннями ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Тож друга неявка до суду незалежно від поважності причин не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 14.08.2018, укладеного між ним та його дружиною ОСОБА_6 (т.1 а.с.17,18).

Власником 5/6 часток зазначеної квартири до 16.09.2020 була відповідач ОСОБА_7 на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. 30.10.2013 за реєстровим № 2730, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.30, 31), інформацією, що міститься в оскаржуваному договорі дарування від 16.09.2020 (т.1 а.с.128, 129), договорі купівлі-продажу частки квартири від 16.09.2020 (т.1 а.с.130 - 132). Крім того, зазначені обставини визнаються учасниками справи.

16.09.2020 на підставі договору дарування частки квартири (т.1 а.с.128, 129), укладеного між відповідачем ОСОБА_2 (дарувальник) та відповідачем ОСОБА_3 (обдаровуваний), останній набув право власності на 1/24 частку спірної квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорозького міського нотаріального округу Запорізької області Швецовою О.С. 16.09.2020. Зазначена нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1594.

У цей же день відповідачі ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу частки квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 (продавець) передала у власність ОСОБА_3 (покупець) належні їй на праві власності 19/24 часток спірної квартири. З пункту 3 зазначеного договору вбачається, шо продаж здійснено за 630000,00 грн. Зазначену суму коштів покупець сплатив продавцю до підписання договору шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок в банківський установі. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Запорозького міського нотаріального округу Запорізької області Швецовою О.С. 16.09.2020. Зазначена нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1595.

Право власності на 1/24 частку спірної квартири зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 16.09.2021 о 14 год. 26 хв., а право власності на 19/24 часток, набуте ним на підставі договору купівлі-продажу 16.09.2021 о 14 год. 51 хв. Зазначені обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 228291417 (т.1 а.с.28).

Відповідач ОСОБА_2 письмово не повідомляла позивача про намір продати належну їй частку в праві спільної часткової власності на спірну квартиру. Зазначена обставина визнається учасниками справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства вимога позивача про визнання удаваним договору дарування частки квартири від 16.09.2020 не є ефективним способом захисту його прав, а вимога про стягнення моральної шкоди не підтверджена належними та допустимими доказами.

Частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив із не співмірності заявленої до стягнення суми у розмірі 15 300,00 грн, вважаючи обґрунтованими та доведеними понесені відповідачем ОСОБА_3 витрати у сумі 5 100, 00 грн.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 стверджував про удаваність договору дарування від 14.12.2020 року, вчиненого з метою приховування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договірних відносин щодо купівлі-продажу спірної частки квартири.

Стаття 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною 2 статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір купівлі-продажу майна, а не договір дарування.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Таким чином, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для подальшого вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору (пункти 43, 45 постанови ВП ВС від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц).

Звертаючись з позовом про визнання договору дарування удаваними, позивач не заявляв вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним( дійсним) з переведенням на позивача прав і обов`язків покупця, не визначив та не обґрунтував, які саме наслідки удаваного правочину необхідно застосувати до спірних правовідносин.

З огляду на наведене та враховуючи, що сама по собі вимога про визнання правочину удаваним спрямована на встановлення обставин, які є підставою для наступного вирішення спору, зокрема, у випадку звернення з позовною вимогою про переведення на ОСОБА_1 прав і обов`язків покупця, а такий спір у цій справі відсутній, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним та самостійним, оскільки матиме наслідком лише те, що відносини сторін за таким правочином регулюватимуться правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, без одночасного вирішення спору про право цивільне.

Тож позивач, не будучи стороною у договорі дарування не зазначив, які саме його права порушуються укладенням між відповідачами договору дарування.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у пункті 40 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 січня 2020 року у справі № 903/154/19 та висновком викладеним у постанові Верховного суду від 16 грудня 2020 р. у справі № 398/4220/17.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Із суті вказаного слідує, що ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору . Тобто ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є заявлені вимоги про визнання удаваним договору дарування частини квартири, оскільки позивач стверджує, що насправді було укладено договір купівлі-продажу, а не договір дарування.

Судова колегія враховує, що укладення договору дарування лише частки належного позивачеві майна з наступним укладенням договору купівлі-продажу майна не суперечить жодному закону, така конструкція відчуження майна може бути обумовлена різними обставинами, в тому числі тими, на які посилається позивач.

З огляду на наведене та враховуючи, що сама по собі вимога про визнання правочину удаваним спрямована на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору, а такий спір у цій справі відсутній, колегія суддів дійшла висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав або законних інтересів не є ефективним та самостійним, оскільки матиме наслідком лише те, що відносини сторін за таким правочином регулюватимуться правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, ці правила також застосовуватимуться при вирішенні спору за таким правочином чи стосовно нього.

Щодо вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи загальні підстави цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У деліктних правовідносинах обов`язок довести наявність шкоди, її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою покладається саме на позивача.

Дослідивши наявні у справі докази, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем заявлених вимог за відсутності належних і достатніх доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів по справі.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції правильно застосовано положення статей 23, 1167 ЦК України та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову з підстав недоведеності факту завдання позивачеві такої шкоди.

Щодо обґрунтованості та законності додаткового рішення у справі, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Черкашин І.І. до закінчення судових дебатів звернувся до суду із заявою про намір подати докази щодо розміру понесених відповідачем витрат у зв`язку з розглядом справи протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (т.1 а.с.150), у зв`язку із чим судом було призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати, встановлено відповідачу строк для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат.

22.11.2021 адвокат Черкашин І.І. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просить стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 300,00 грн.

Заява про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат з доказами їх понесення направлена до суду 22.11.2021 р., тобто в строки встановлені ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 отримував правову допомогу від АО «Юридична компанія Черкашина», що підтверджується ордером серії АР № 1033135 від 31.03.2021р. (т.1 а.с.156), копією Договору про надання правничої допомоги (юридичних послуг) б/н від 30.03.2021 р. з додатком 1 (т.2 а.с.62-63), який укладено між АО «Юридична компанія Черкашина» та ОСОБА_3 , копією рахунку-фактури № 02-17/11/21 від 17.11.2021 р. на суму 15 300,00 грн (т.2 а.с.64), копією акту здачі-приймання виконаних послуг № 1 від 17.11.2021 р. (т.2 а.с.65), в якому наведений перелік наданих послуг із зазначенням часу та вартості послуг адвоката на загальну суму 15 300,00 грн.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив про безпідставність стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вважає, що протиправні дії відповідачів сприяли виникненню судового спору та, відповідно, зверненню до адвокатських послуг.

Ураховуючи сукупність забраних матеріалів справи, колегія суддів апеляційного суду, вважає, що судом першої інстанції була надана належна оцінка аналогічним доводам апелянта, викладеним у запереченнях щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, повною мірою враховані доводи позивача щодо неспівмірності заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, докази щодо понесення таких витрат, предмет спору, ціна позову, значення справи для сторін, критерії реальності адвокатських послуг та розумності їх розміру, і ухвалено законне та обґрунтоване рішення яким, вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу задоволено частково у розмірі 5 100,00 грн.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень суду, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене, судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову та про часткову обґрунтованість заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Тож колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалені з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року по цій справі залишити без змін.

Додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

В.Ю. Бєлка