ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2213/23 Справа № 183/6805/21 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пташинського Олександра Анатолійовича на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Виконавчий комітет Піщанської сільської ради, Служба у справах дітей Піщанської сільської ради про визнання фізичних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Виконавчий комітет Піщанської сільської ради, Служба у справах дітей Піщанської сільської ради про визнання фізичних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У належному йому домоволодінні з його згоди було зареєстровано колишня дружина його онука - ОСОБА_2 , разом із її малолітньою донькою - ОСОБА_3 .. Фактично відповідачі з березня 2018 року не проживають у домоволодінні, комунальні платежі не сплачує і не утримує його, а їх реєстрація порушує його права, як власника нерухомого майна. Додав, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_2 , проте залишають зареєстрованими у належному йому домоволодінні.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року позовні вимоги задоволено частково, а саме, визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - будинком АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 без поважних причин не проживає більше одного року в будинку АДРЕСА_1 , де право власності належить позивачеві, з реєстрації не знялась, доказів поважності причин не проживання не надала, а тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 порушує права позивача як власника будинку, оскільки останній не може вільно розпоряджатися належним йому нерухомим майном, і може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд виходив з того, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Пташинський О.А. посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що малолітня ОСОБА_3 не перебуває у родинному зв`язку з позивачем, не є членом його сім`ї, а тому вся відповідальність щодо дитини, забезпечення її нормальним рівнем життя та місцем проживання покладається на її матір та батька. Крім того, апелянт вважає доведеним факт проживання малолітньої за іншою адресою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Піщанської сільської ради № 443/06-11 від 27 травня 2021 року у будинку зареєстровані: син - ОСОБА_4 , невістка - ОСОБА_5 , онук - ОСОБА_6 , колишня дружина онука - ОСОБА_2 , донька колишньої дружини онука - ОСОБА_3 , та правнук - ОСОБА_7 ..

Відповідно до повідомлення Піщанської сільської ради № 06 від 12 січня 2022 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірваний, місце проживання їх малолітнього сина - ОСОБА_7 , визначено разом з батьком, зазначені обставини установлені рішеннями Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, ухваленими 08 листопада 2019 року у цивільній справі № 183/2744/19 та 12 червня 2020 року у цивільній справі № 183/2746/19.

ОСОБА_2 , разом із своєю малолітньою донькою - ОСОБА_3 у зазначеному будинку АДРЕСА_1 зареєстровані, однак не проживають з березня 2018 року, що підтверджується відповідним актом, складеним 27 травня 2021 року депутатом Піщанської сільської ради Качур Т. І. в присутності сусідів.

Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України установлено, що власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Встановивши, що ОСОБА_2 без поважних причин не проживає більше одного року в будинку АДРЕСА_1 , де право власності належить позивачеві, з реєстрації не знялась, доказів поважності причин не проживання суду не надала, - суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 порушує права позивача як власника будинку, оскільки останній не може вільно розпоряджатися належним йому нерухомим майном, і може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Частинами 1-4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. А також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до вищезазначеної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України і ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві"

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до ст. 18 ЗУ "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Врахувавши, що ОСОБА_3 на час подання позову та ухвалення рішення була малолітньою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона має право на користування житловим приміщенням за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем.

Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проживання ОСОБА_3 за іншою адресою не є підставою для втрати права користування житлом за місцем її реєстрації.

Крім того, встановивши, що через свій малолітній вік ОСОБА_3 не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доводи апелянта в скарзі про те, що малолітня ОСОБА_3 не перебуває у родинному зв`язку з позивачем, не є членом його сім`ї, а тому вся відповідальність щодо дитини, забезпечення її нормальним рівнем життя та місцем проживання покладається на її матір та батька, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що малолітня дитина обмежена у праві самостійно обирати місце свого проживання.

Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог відносно ОСОБА_3 , яка на час подання позову та ухвалення оскаржуваного рішення була малолітньою.

Рішення в оскаржуваній частині як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Законність рішення в частині задоволених позовних вимог колегією суддів не перевіряється, так як не є предметом апеляційного оскарження.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пташинського Олександра Анатолійовича - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко