Справа № 175/1233/18
Провадження № 2/175/397/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2023 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Лещенко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності, який в лютому 2021 року уточнила та просила суд постановити рішення яким визнати за нею право власності на 1/4 частину, що знаходилась у її спільній власності з померлим ОСОБА_5 та 3/16 частки в спадковому майні ОСОБА_5 , а всього визнати право власності на 7/16 частин у домоволодінні, що розташоване по АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. А-2Ж загальною площею 405,2 кв.м.; сарай літ. В-2; навіс літ. Г; туалет літ. Е; літній душ літ. Д; зливна яма літ. з-я, за орієнтовною вартістю 810 000 грн., та виділи майно у приватну власність в натурі; визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,19 га, яка була виділена згідно Рішення XII сесії Підгородненської міської Ради від 20 вересня 2000 року; визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у спільному сімейному майні з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , та в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/8 (1/2:4), а всього на 5/8 частин в житловому будинку літ. Б-2ж, загальною площею 406,6 кв.м., будівництво якого не закінчене, по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно 56 250 (п`ятдесят шість тисяч двісті п`ятдесят) доларів США.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2019 року залишеною в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року вона, ОСОБА_1 визнана жінкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , з яким вона проживала однією сім`єю. У власності покійного ОСОБА_5 , знаходились два житлових будинки - побудований і не зданий в експлуатацію будинок по АДРЕСА_1 та закінчений будівництвом і зданий в експлуатацію наприкінці 2004 року будинок по АДРЕСА_1 . Будівництво обох будинків ОСОБА_5 почав в 1995 році на самовільно захоплених земельних ділянках. З серпня 1996 року вона, ОСОБА_1 і покійний ОСОБА_5 стали проживати однією сім`єю, вести сумісне господарство та стали проживати в недобудованому будинку по АДРЕСА_1 . На той час будинок по АДРЕСА_1 був збудований частково, мав два поверхи, тимчасову покрівлю. Зазначає, що вони разом поставили вікна, вхідні двері та обладнали одну кімнату, в якій стали проживати. Будинок по АДРЕСА_2 був збудований частково(збудований перший поверх, покладені плити перекриття і почато будівництво другого поверху).

Будівництво обох будинків було припинено в 1996 році і в 1997 році ОСОБА_1 та покійний ОСОБА_5 будували триповерхову господарську будівлю, в якій тримали та вирощували свиней, курей, індиків, качок, гусей, як для власних потреб, так і на продаж на ринках.

Так, відповідно до рішення Виконавчого комітету Підгородненської міської Ради від 24 листопада 1999 року № 263, ОСОБА_5 в безкоштовне користування була передана земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд та особистого підсобного господарства по АДРЕСА_2 . Таким чином ОСОБА_5 узаконив почате самовільне будівництво. 20 вересня 2000 року Виконавчим комітетом Підгородненської міської Ради було винесено Рішення № 275, яким ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку площею 0,19 га по АДРЕСА_1 . Це рішення було затверджено на сесії Підгородненської міської Ради 22 вересня 2000 року, саме на цій земельній ділянці розташований будинок АДРЕСА_1 .

В грудні 2003 року ОСОБА_5 уклав кредитний договір з TOB «Український промисловий банк» і отримав кредит на добудову житлового будинку по АДРЕСА_1 в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США. Це був цільовий кредит саме на добудову будинку по АДРЕСА_1 . З грудня 2003 року спеціалістами банку було проведено обстеження готовності будинку, згідно якого будинок був готовий на введення в експлуатацію лише на 50%. Після отримання кредиту на протязі 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 закінчили будівництво будинку, він був зданий в експлуатацію, та було отримано свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_5 , а сам кредит було погашено в травні 2008 року, про що свідчить запис на кредитному договорі.

Позивачка зазначає, що вона проживала в будинку по АДРЕСА_1 до травня 2018 року, поки відповідачі не вигнали її з будинку. Вважає , що їй, як співвласниці в цьому будинку належить 1/4 частина будинку, а як спадкоємиці після смерті чоловіка належить (3/4:4) 3/16 частини будинку, а всього (1/4+3/16) 7/17 частин цього будинку, а відповідачам кожному по 3/16 частини. Оскільки частина домоволодіння ОСОБА_1 значно перевищує частки кожного із відповідачів, та вона має іншого житла, то просить суд виділити вищевказане домоволодіння їй в натурі та визнати за нею право власності на буд. АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_1 зазначає, що незакінчений будівництвом будинок АДРЕСА_1 вони з ОСОБА_5 будували разом, а отже він є спільною сумісною власністю, тобто ОСОБА_1 є власником 1/2 частини цього будинку, а 1/2 частина є спадковою масою після смерті ОСОБА_5 (1/2:4, тобто по 1/8 частині цього будинку). Таким чином за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 5/8 частин цього будинку (1/2+1/8= 5/8), а за відповідачами по 1/8 частці за кожним.

Також позивачкою було заявлено позовну вимогу щодо солідарного стягнення з відповідачів грошових коштів у розмірі 56 250 (п`ятдесят шість тисяч двісті п`ятдесят) доларів США, однак ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2023 року прийнято заяву представника позивача ОСОБА_1 за ордером на надання правової допомоги ОСОБА_6 про часткову відмову від позовних вимог по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_7 про визнання права власності на майно та стягнення грошових коштів; провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_7 про визнання права власності на майно та стягнення грошових коштів в частині стягнення грошових коштів закрито.

Представник позивачки ОСОБА_1 за ордером на надання правової допомоги ОСОБА_6 (Т.2 а.с.150) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник за ордером на надання правової допомоги ОСОБА_8 (Т.2 а.с.192) у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, надано відзив на позовну заяву(Т.2 а.с.111-120).

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 надав заяву про слухання справи у його відсутність, через проходження ним військової служби(Т.2 а.с.170-171).

Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, їх представників, свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається зі змісту ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №46 від 10 квітня 1992 року ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку № НОМЕР_1 для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (Т1 а.с.92).

14 липня 1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 діючого як заступника голови Підгородненської міської ради було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно умов якого ОСОБА_5 повинен розпочати будівництво не пізніше одного року з моменту підписання договору(Т1 а.с.92-94).

Будучи директором Приватного підприємства «Екватор» ОСОБА_5 уклав низку договорів щодо будівництва та обслуговування об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, але не виключно: договір про трудову діяльність, щодо здійснення кирпичної кладки будинку №1 ОСОБА_12 в строк до 01 вересня 1994 року(Т.1 а.с.116), договір про трудову діяльність, щодо здійснення кирпичної кладки будинку №2 ОСОБА_13 в строк до 01 вересня 1994 року(Т.1 а.с.113). Також ОСОБА_5 звертався до відповідних підприємств щодо укладення договорів електропостачання на зазначену вище ділянку(Т.1 а.с.98-103).

Будівництво домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на час початку будівництва здійснювалося ОСОБА_5 на самовільно захопленій земельній ділянці.

У відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ДП №118226 від 10 січня 2001 року ОСОБА_5 на підставі рішення Підгородненської міської ради №274 від 20 вересня 2000 року отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,259 га за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.23).

В подальшому, а саме 03 грудня 2003 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір №1204-016/ФКВ-03, згідно умов якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 30 000 дол.США для придбання нерухомості(для завершення будівництва житлового будинку)(Т.2 а.с.41-43).

Для отримання кредиту представником ТОВ «Український промисловий банк» було складено акти від 03 грудня 2003 року: дослідження недобудованого житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , згідно якого готовність житлового будинку склала 50 %(Т.2 а.с.46-47); дослідження недобудованого житлового будинку згідно якого готовність житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 склала 10 %(Т.2 а.с.45).

Так ОСОБА_5 зобов`язання за кредитним договором були виконані в повному обсязі, що частково підтверджується квитанціями про погашення кредиту особисто ОСОБА_5 від 19 травня 2008 року(Т.2 а.с.44) та сплатою ОСОБА_5 однак опосередковано через ОСОБА_1 від 06 грудня 2007 року(Т.2 а.с.44).

01 грудня 2004 року ОСОБА_5 було отримано свідоцтво про право власності на домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.24) та отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових будинків: будинок А(житлова площа 133,9 кв.м, загальна площа 405,2 кв.м), будинок Б (житлова площа 134,9 кв.м, загальна 406,6 кв.м) 24(Т.1 зворотній а.с.24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (Т.1 а.с.9).

У відповідності до довідки № 1 від 04 січня 2018 року виданої головою квартального комітету ОСОБА_14 зазначено, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_5 з 1996 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.12), однак згідно відповіді на скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 04 червня 2018 року Підгородненською міською радою Дніпровського району Дніпропетровської області останніх повідомлено, що станом на 04 січня 2018 року ОСОБА_14 не являлась головою вуличного комітету по АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.136).

25 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про захист порушеного права, визнання факту мешкання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та знаходження на утриманні.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з 1996 року по день його смерті та факт знаходження ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_5 з 2011 року по 07 листопада 2017 року; в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про захист порушеного права, визнання факту мешкання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та знаходження на утриманні відмовлено(Т.2 а.с.3-5).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково; рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року змінено в частині встановлення періоду проживання однією сім`єю ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ; встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2004 року по день його смерті, а саме, по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; в іншій частині рішення суду залишити без змін(Т.2 а.с.6-10).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2021 року закрито касаційне провадження у справі № 201/10399/18 за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України - застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17, від 29 січня 2020 року у справі № 127/3233/19, від 04 вересня 2019 року у справі № 198/623/18, від 18 березня 2020 року у справі № 589/2794/16-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц; касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення; рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року залишено без змін(Т.2 а.с.141-144).

У відповідності до пояснень наданих головою вуличного комітету ОСОБА_15 (була головою вуличного комітету після 25 серпня 1996 року(Т.1 а.с.168)), останньою зазначено, що будівництвом спірних домоволодінь займався особисто ОСОБА_5 , однак весь час йому допомогали його сини(Т.1 а.с.169).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що працювала у покійного ОСОБА_5 та зазначила, що будівництвом останній займався особисто будівництвом спірних домоволодінь та будував їх для своїх синів. Також факт будування спірного майна ОСОБА_5 в інтересах відповідачів підтвердила свідок ОСОБА_10 .

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03 червня 2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У відповідності до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Проживання однією сім`єю жінки й чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них права на спадкування за законом у першу чергу (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування»).

Особу, яка проживала з померлим однією сім`єю, законодавцем віднесено до четвертої черги спадкоємців за законом. Щоб потрапити до четвертої черги спадкування, обов`язковим є проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. За таких умов, отримати спадщину, перебуваючи в четвертій черзі, можна лише за умови відсутності спадкоємців попередніх черг (тобто за відсутності у померлого дітей, батьків, братів, сестер, баби, діда, дядька, тітки).

Також суд бере до уваги, що Верховним Судом України неодноразово зазначалося, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку, зокрема постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року)

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не надано належних доказів участі у будівництві спірних домоволодінь(будь-яких договорів, чеків тощо, згідно яких би ОСОБА_1 приймала участь у будівництві), суд не приймає до уваги копії квитанцій щодо внесення коштів в рахунок погашення кредиту, оскільки останні підтверджують, що ОСОБА_5 здійснював зазначені операції опосередковано через ОСОБА_1 , тобто за власні кошти.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. 368, 1216, 1217, 1258, 1259, 1261 ЦК України, ст. 60 СК України, ст. 12, 76, 81, 141, 256, 257, 261, 264 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачкою.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.