Справа № 183/2349/22
№ 2/183/2679/22
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 січня 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Краснянської Д.О.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,-
У травні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення його до зазначеної квартири, зобов`язавши відповідача передати йому комплект ключів від цієї квартири;
В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що він з 17 квітня 2010 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , після реєстрації якого прізвище дружини було змінено на « ОСОБА_3 ». ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_4 .
В зареєстрованому шлюбі, а саме 24 липня 2012 року, ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу, набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
У даній квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їх малолітній син.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року, у цивільній справі 183/5311/20, шлюб між сторонами було розірвано. Прізвище відповідача було змінено на дошлюбне « ОСОБА_6 ».

Разом з тим, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2021 року, у цивільній справі № 183/5347/20, було визнано квартиру АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю подружжя. Поділено майно подружжя шляхом визнання за кожною із сторін права власності на вищезазначену квартиру по Ѕ частині за кожним.

Зазначене рішення суду набрало законної сили 02 грудня 2021 року, та на підставі такого рішення позивач здійснив реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Як під час шлюбних відносин, так і після їх припинення, у сторін постійно виникали суперечки з приводу користування спірним майном. Відповідач відмовляється від вирішення конфлікту мирним шляхом, чинить перешкоди позивачеві у користуванні квартирою, не пускає його в середину, відібрала від неї ключі. Таким чином, відповідач перешкоджає позивачеві у реалізації своїх законних прав та інтересів щодо розпорядження та користування власністю.

Зазначені позивачем обставини спонукали до звернення до суду.

Ухвалою суду від 06 червня 2022 року відкрите загальне позовне провадження у справі (а.с. 32).

В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав у повному обсязі.

Відповідач відзив на позовну заяву не подала, у судове засідання повторно не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.

Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання, відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач та відповідач, ОСОБА_2 , зареєстрували шлюб 17 квітня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 15).

Даний шлюб був розірваний на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду від 29 січня 2021 року, що набрало законної сили 01 березня 2021року(а.с. 12).

В зареєстрованому шлюбі 24 липня 2012 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зазначені обставини установлені рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада у цивільній справі № 183/5347/20, а тому окремому доказуванню не підлягають.

Вищезазначеним рішенням було визнано квартиру АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю подружжя. Поділено майно подружжя шляхом визнання за кожною із сторін права власності на вищезазначену квартиру по Ѕ частині за кожним (а.с. 10).

Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2022 року ОСОБА_1 на підставі спільної часткової приватної власності дійсно являється власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 (а.с. 14).

Також, згідно довідки Перещепинської міської ради від 03.05.2022 року № 866, ОСОБА_1 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Позивачем до суду надано письмові докази про те, що ним вживались заходи щодо вселення у квартиру, однак жодних результатів його звернення суду не подано. Позивач наполягає на тому, що не може користуватися належним йому на праві власності нерухомим майном, житловим приміщенням .

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати такі норми закону.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, судне бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 3ст. 47 Конституції України встановлено, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Позивач є власником Ѕ частки квартири, а отже має охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним йому майном, не може бути підставою для виселення позивача, який на відповідній правовій підставі проживав у квартирі. Його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4ст. 9 ЖК УРСР.

Ст. 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст.269,270,310,311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно положень ч. 1ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Таким чином, припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем не позбавляє позивача права користування квартирою для свого проживання та не може бути підставою для його виселення та позбавлення гарантованого Конституцією та Законами України права на житло.

Відповідно дост.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннямист.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.405ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, відповідно до закону.

Аналізуючи вищевикладене суд прийшов до переконання, що відповідач неправомірно перешкоджає позивачу в здійсненні законного права на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , тому вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також суд вважає доцільним стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору у розмірі 992 гривні 40 копійок, та витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень 00 копійок.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 в житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ,не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 992 гривні 40 копійок, та витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 гривен 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.