КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/2604/2023 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сьомої Київської державної нотаріальної контори, Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким вона проживала однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з кінця 1998 року і до його смерті.

Їх шлюб не був зареєстрований, однак між ними склалися сімейні відносини, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, піклувалися один про одного, за спільні кошти та спільною працею придбали нерухоме та рухоме майно.

Так, за час їх спільного проживання ними було придбано майно, зареєстроване за померлим, а саме: гаражний кооператив з погребом в АДРЕСА_1 площею 16, 80 кв.м.

Вартість гаражного боксу відповідно до договору купівлі-продажу становила 4 501, 00 грн.

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2008 року ними був придбаний автомобіль «Lioncel Soueast», номер кузова НОМЕР_1 , 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_2 .

Вартість автомобіля, згідно умов договору, становила 70650, 00 грн.

Крім того, на підставі Свідоцтва про право власності, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради від 15 листопада 2006 року, ОСОБА_3 було набуто у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_3 вона звернулася до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, однак постановою від 04 вересня 2020 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вона з померлим проживала без реєстрації шлюбу.

Враховуючи, що майно було придбано під час її спільного проживання з померлим за спільні кошти, було оформлено на його ім'я, воно є спільним майном.

Позивачка вважала, що вона має право на визнання за нею права власності на частину майна, набутого ОСОБА_3 під час спільного проживання з ОСОБА_1 , однак для цього їй необхідно в судовому порядку встановити факт її проживання із ОСОБА_3 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Також цей факт їй необхідний для спадкування іншого майна, належного ОСОБА_3 як спадкоємцем четвертої черги.

Отже позивачка просила суд:

- встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати спільним сумісним майном її та ОСОБА_3 гаражний бокс № НОМЕР_3 в АДРЕСА_1 площею 16, 80 кв.м. та автомобіль «Lioncel Soueast», номер кузова НОМЕР_1 , 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_2 ;

- визнати за нею частку у праві власності на гаражний бокс № НОМЕР_3 в АДРЕСА_1 та частку на автомобіль « Lioncel Soueast», номер кузова НОМЕР_1 , 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим, оскільки суд не дав оцінки жодному доказу, який надавала позивачка. Крім того, не погоджується із висновком суду щодо того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем, на думку суду, має бути спадкоємець ОСОБА_2 , який звернувся до суду із заявою про залучення його до участі у справі в якості третьої особи. Позивачка наголошує на тому, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , оскільки у встановлений законом спосіб він не прийняв спадщину. Отже позов пред`явлений до належного відповідача Київської міської ради.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду м. Києва надійшов відзив від третьої особи ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У відзиві наголошує на тому, що до моменту визначення нового власника майна померлого ОСОБА_3 , позивачка не могла пред`явити позов до жодної особи. Вважає, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, який не передбачений ст.16 ЦК України. Також звертає увагу суду на неналежність і недопустимість поданих ОСОБА_1 доказів спільного проживання із ОСОБА_3 .

На підставі викладеного у відзиві ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Кулішенко М.Ю. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники ОСОБА_2 - адвокати Марініч В.К. та Миклуш М.І. проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина.

01 липня 2020 року позивачка звернулася до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Цією ж заявою просила видати їй свідоцтво про право власності на частину майна, набутого нею з померлим за час спільного проживання без реєстрації шлюбу в порядку ст.74 СК України.

В цей же день позивачкою подана окрема заява про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Сьомої Київської державної нотаріальної контори від 04 вересня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії в частині видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, яке належало померлому, оскільки нею не подані документи, які підтверджували би перебування у шлюбі із спадкодавцем.

11 липня 2020 року Сьомою Київською державною нотаріальною конторою за заявами позивачки була заведена спадкова справа № 351/2020.

05 червня 2021 року заяву про прийняття спадщини подав ОСОБА_2 - племінник померлого.

Листом від 06 серпня 2021 року останнього було повідомлено про пропуск ним строку для подачі заяви про прийняття спадщини (т.1, а.с.11 - 14; 190 - 205 ).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки спір щодо права власності на майно існує між позивачкою та ОСОБА_2 .

Проте колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на пілставі доказі, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач - це особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 61-11168св21).

Позивач на власний розсуд визначає особу, до якої пред`являє вимоги.

Позивачка скористалась своїм правом 28 жовтня 2020 року пред`явила позов на захист свого права власності на майно, яке вона придбала за період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з посиланням на норми СК України, які регулюють вказані правовідносини до Сьомої київської державної нотаріальної контори.

29 червня 2021 року заявила клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача Київську міську раду і це клопотання судом було задоволено. Київська міська рада залучена до участі у справі як співвідповідач.

16 червня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просив залучити його до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача, посилаючись на те, що він є племінником ОСОБА_3 і подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Протокольною ухвалою суду від 11 серпня 2021 року ОСОБА_2 був залучений до участі у справі в якості третьої особи.

Таким чином, із судового рішення вбачається, що позивачка претендує на половину майна, титульний власник якого помер. Отже після смерті титульного власника майна, спірне майно набуває статус спадкового майна і входить до складу спадщини.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З врахуванням наведеного, оскільки за життя спадкодавця ОСОБА_3 . ОСОБА_1 не визначила свою частку у спільно нажитому майні, смерть титульного власника майна не позбавляє її права на таке майно, у випадку доведеності нею факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, а тому вона вправі звернутись до суду за встановленням такого факту навіть після смерті титульного власника майна, однак відповідачами у справі мають бути особи, які претендують на спірне майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 . Тому доводи представників ОСОБА_2 щодо того, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 не могла звернутись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю і визнання за нею права власності на спільно набуте майно до того часу, коли це майно перейде у власність правонаступників ОСОБА_3 , не ґрунтуються на вимогах закону. Метою даного позову є саме захист права власності ОСОБА_1 на спірне майно від інших осіб, які також можуть претендувати на це майно після смерті ОСОБА_3 .

Вирішуючи питання належного відповідача в даній справі, колегія суддів виходить з такого.

За змістом ст.1223 ЦК України право на спадкуваннямають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Разом із тим, Цивільний кодекс України також містить положення про строки для прийняття спадщини. Так відповідно до ст.1270 ЦПК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини.

ОСОБА_2 , є племінником ОСОБА_3 і відноситься до спадкоємців п`ятої черги. Однак у визначений ст. 1270 ЦК України строк заяву про прийняття спадщини не подав, отже, відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України, вважається таким, що спадщину не прийняв. Отже на час пред`явлення позову ОСОБА_1 він не являвся спадкоємцем ОСОБА_3 і у них не існувало спору щодо майна, титульним власником якого був ОСОБА_3 .

Разом і тим, законом передбачені випадки допуску до спадкування тих осіб, які не прийняли спадщину у встановлений законом строк. Однією із таких можливостей є подання позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1270 ЦК України. У разі задоволення позову, ОСОБА_2 міг претендувати на отримання спадщини як спадкоємець п`ятої черги.

Відповідно до статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Частиною другою статті 1277 ЦК України передбачено, що заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до частини третьої статті 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Таким чином, Київська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277 ЦК України та переходу спірної квартири у власність територіальної громади.

Київська міська рада не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання спадщини відумерлою, однак в силу закону на неї, покладено обов`язок по захисту прав територіальної громади, що свідчить про наявність законного інтересу який полягає в тому, щоб майно, яке може бути визнане відумерлою спадщиною, не було незаконно виведено зі спадкової маси, оскільки від цього залежить подальша можливість переходу такого майна у власність територіальної громади.

Отже, за відсутності спадкоємців, які можуть претендувати на майно спадкодавця, ОСОБА_1 правильно визначила відповідачем Київську міську раду, оскільки задоволення даного позову виведе частину майна , яке належало на час смерті ОСОБА_3 із спадкової маси. Крім того, вказане рішення буде підставою для отримання ОСОБА_1 в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 як спадкоємцем четвертої черги.

Разом із тим, Сьома Київська державна нотаріальна контора не є належним відповідачем за таким позовом, оскільки між ОСОБА_1 та державною нотаріальною конторою відсутній спір про право, до Сьомої Київської нотаріальної контори не пред`явлені матеріально-правові вимоги.

Також не може бути належним відповідачем в даному спорі і ОСОБА_2 , як на це послався у своєму рішенні суд першої інстанції.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 і цієї обставини для суду було достатньо, щоб вважати ОСОБА_2 особою, яка має право на спадщину, отже з якою у позивачки існує спір. Проте такі висновки суду першої інстанції є помилковими.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 і заяву про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні. Разом із тим, сама подача заяви про прийняття спадщини особою, яка не має право на спадкування, або пропустила строк для прийняття спадщини не надає цій особі прав спадкоємця, а тому ця обставина не може бути визначальною для суду у вирішенні питання, чи є вказана особа відповідачем у справі щодо вирішення питання про право власності на майно, яке входить до складу спадщини. Для суду було очевидно, що у встановлений законом строк ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини не подав, отже не є спадкоємцем ОСОБА_4 . В матеріалах справи є відповідь нотаріуса Власову В.В. про те, що його заява про прийняття спадщини не може бути прийнята, оскільки подана з пропуском строку на її подання.

Рішення суду за його заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення було відсутнє.

Суд не скористався своїм правом наданим ч.1 ст. 251 ЦПК України на зупинення провадження в даній справі до набрання законної сили рішенням в іншій справі і передчасно відмовив позивачці у позові.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 760/22643/21 в задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини було відмовлено. Отже відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав пред`явлення його до неналежного відповідача до набрання законної сили рішенням суду за позовом ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, суд тим самим обмежив ОСОБА_1 у праві захисту її порушеного права і неможливості звернутись до суду з таким же позовом як до ОСОБА_2 , оскільки він не є спадкоємцем ОСОБА_3 так і з повторним позовом до Київської міської ради.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням рішення суду по суті спору.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим, нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).

Як вбачається із свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 у віці 70 років. (а.с.11 т.1)

ОСОБА_1 організувала кремацію та поховання ОСОБА_3 , що підтверджується договором № 158/20 від 28 травня 2020 року про надання ритуальних послуг, актом № 158/20 приймання передачі наданих послуг, товарним чеком, про оплату ОСОБА_1 ритуальних послуг, договором-замовленням на організацію та проведення поховання та довідкою про одержання праху № 2.130283К (а.с. 59-65 т.1)

ОСОБА_3 був власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 в якій проживав до своєї смерті. (а.с. 33,34 т.1)

Доводячи свої позовні вимоги, а саме знайомство ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з часу навчання з ним в одному закладі вищої освіти, ОСОБА_1 надала суду копії дипломів від 30 червня 1977 року про отримання вищої освіти нею і ОСОБА_3 у Київському політехнічному інституті за однією і тією ж спеціальністю Автоматизація теплоенергетичних процесів. (а.с.69,70 т.1)

З копії трудових книжок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із яких вбачається, що ОСОБА_1 , 1952 року народження, мала вищу освіту і спеціальність інженер-теплоенергетик працювала до 2007 року, а ОСОБА_3 , 1950 року народження працював на різних посадах до 2012 року, після чого були звільнені у зв`язку з виходом на пенсію.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що він дружив з ОСОБА_3 років сорок. ОСОБА_3 є хрещеним батьком його сина. Останні років двадцять життя ОСОБА_3 прожив з ОСОБА_6 . Свідок пояснив, що для нього ОСОБА_1 була не ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 , оскільки вона проживала з його другом. Про строк проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_1 свідок міг стверджувати, оскільки цей строк збігається з роком народження дочки свідка, якій наразі 22 роки. ОСОБА_5 сприймав ОСОБА_3 з ОСОБА_1 сім`єю. ОСОБА_5 знав, що шлюб у них не зареєстрований, про що він говорив ОСОБА_3 , що це неправильно. Разом сім`ями вони святкували свята, запрошували в гості один одного, куди ходили з дружинами. На 60-річчя ОСОБА_3 свідок зі своєю сім`єю і ОСОБА_3 з ОСОБА_1 їздили у туристичну подорож на теплоході по Россії . Обидві сім`ї займали окремі каюти. Свідку відомо, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 купили разом автомобіль, гараж. Покупки вони робили раз на тиждень, виїжджаючи за покупками на автомобілі. Свідок наголошував на тому, що на всіх святах ОСОБА_3 обов`язково проголошував тост за свою дружину ОСОБА_1 зі словам вдячності їй. Свідок також пояснив, що знав матір ОСОБА_3 та знав, що у нього є сестра ОСОБА_10 , яка працювала в інституті Амосова .

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що дружить з ОСОБА_1 з 1994 року. У 2000 році познайомилась із ОСОБА_3 , як чоловіком ОСОБА_1 . Познайомилась з ним перед його 50-річчям, оскільки ОСОБА_1 просила допомогти з приготуванням. Свідок пояснила, що вона з ОСОБА_1 працювали недалеко одна від одної, отже часто зустрічались, разом в обід ходили на Лук`янівський ринок. Знала, що ОСОБА_3 забирав ОСОБА_1 з роботи на автомобілі. Вони всюди їздили разом, в магазин, на ринок, до дітей. Лише в гараж ОСОБА_3 міг сходити один. ОСОБА_3 сприймав онука ОСОБА_1 як рідного, вони разом доглядали його, коли діти їх про це просили. Обидва любили котів і тому мали двох котів. Свідок сприймала їх як щасливу люблячу сім`ю і ставила їх відносини у приклад своєму чоловікові. ОСОБА_1 дуже смачно готувала для ОСОБА_3 різні блюда. Свідок наголошувала на тому, що сама ОСОБА_1 не полюбляла деякі продукти і страви, але із задоволенням їй готувала для ОСОБА_3 , оскільки йому вони подобались і вона намагалась йому догодити. Свідок постійно з ними бачилась, оскільки вона кожного місяця їх стригла і фарбувала ОСОБА_1 . Це відбувалось або у свідка вдома, куди ОСОБА_1 привозив ОСОБА_3 , або у них вдома. Свідку відомо, що мама ОСОБА_3 проживала десь недалеко від них, оскільки він ходив до неї пішки, коли вона телефонувала і їй потрібна була допомога. Також знає, що у ОСОБА_3 був брат, якого свідок ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що він знає ОСОБА_3 з 2005 року, оскільки він є сватом ОСОБА_1 , оскільки його дочка вийшла заміж за сина ОСОБА_1 у 2005 році. Як свати вони спілкувались, відвідували один одного. ОСОБА_13 сприймав їх як сім`ю. Вдома у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 завжди було чисто, приготована їжа. Вони разом купили автомобіль. Про це вони повідомили Павловських коли приїхали до них на новому автомобілі.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона є свахою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Знає їх з 2005 року. Дочка казала, що проживали вони разом і раніше, але раніше свідок їх до 2005 року не знала. Свідок бувала у них вдома, також вони приїздили до свідка. Також разом святкували дні народження. Вони були сім`єю. Весь час були разом. Їздили на закупи до магазину «Метро». Часто брали з собою дітей сина та невістку ОСОБА_1 по магазинам, оскільки у останніх не було власного автомобіля. Коли ОСОБА_3 захворів, ОСОБА_1 добами сиділа біля нього. ОСОБА_3 і ОСОБА_1 разом із онуком та дітьми як сім`я їздили на дачу до сестри свідка, разом відпочивали. Також ОСОБА_3 та ОСОБА_1 часто забирали до себе онука, коли дітям необхідно було від`їхати кудись у справах.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що він є сином позивачки. ОСОБА_3 знав з 80-х років, оскільки він був давнім маминим знайомим. В 1998 році ОСОБА_3 допомагав мамі з похороном її батька. Після цього вони зблизились, матір почала навідувати ОСОБА_3 за місцем його проживання, а з 1999 року вони почали жити разом. Свідок залишився в квартирі ОСОБА_1 проживати один. Свідок разом зі своєю сім`єю навідував ОСОБА_3 і ОСОБА_1 мінімум раз на місяць, а то і кожного тижня. Разом з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 святкували свята. Свідок вважав їх своїми батьками, хоча називав ОСОБА_3 дядя ОСОБА_3 . Свідок стверджував , що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали спільний бюджет. Двічі їздили на відпочинок за кордон. Разом купили автомобіль, робили ремонт у квартирі.

Свідок ОСОБА_17 пояснила суду, що є невісткою ОСОБА_1 . Про те, що шлюб між нею та ОСОБА_3 не був зареєстрованй вона дізналась лише коли ОСОБА_3 потрапив у лікарню. Вона спитала ОСОБА_3 чому не зареєструють шлюб, а він сказав, що все життя прожили так, а на старості років не хоче смішити людей. Свідок підтвердила, що знає ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як подружжя і відносилась до них як до подружжя. Вони постійно допомогали дітям виховувати онука, разом їздили за покупками, оскільки у дітей відсутній автомобіль. Коли ОСОБА_1 вийшла на пенсію, а ОСОБА_1 продовжував працювати. Він зранку привозив ОСОБА_1 до дітей допомагати свідку з доглядом за малою дитиною, а ввечері ОСОБА_3 приїздив і забирав ОСОБА_1 . Після купівлі нового автомобіля ОСОБА_3 і ОСОБА_1 почали подорожувати Україною, оскільки на старій машині не моли собі цього дозволити. Свідок підтверджує купівлю ОСОБА_3 і ОСОБА_1 побутової техніки. Також свідок зазначила, які у них були друзі та подруги. Свідок була знайома з матір`ю ОСОБА_3 і вона, користуючись своїми знайомствами, допомогала свідку з влаштуванням у лікарню.

Позивачка надала до суду письмові докази, які були прийняті судом першої інстанції, а саме фотографії, які доводять, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом святкували свята, знаходились на відпочинку та у туристичних подорожах.

Відповідно до договору № 21/08 від 21 серпня 2006 року укладеному між ПП «Дольче Тревел» та ОСОБА_1 відповідно до якого вона отримала туристичні послуги для двох осіб по програмі «Чеська мрія» з проживанням в Празі та Кракові , вартістю 1779 грн. з 14 вересня 2006 року по 23 вересня 2006 року. До договору була прикладена інформація для подорожуючих із зазначенням прізвищ ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (місто зустрічі, маршрут, розміщення та ін.) (а.с.39-42 т.1)

Із копій закордонних паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачається, що вони скористались даним Договором і перетинали кордон у визначені договором дати.

Відповідно до договору на реалізацію турпродукта від 13 липня 2010 року ОСОБА_3 купив тур на теплоході Кучкин за маршрутом Москва-Кижи-Валаам-С.Петербург з 18 липня по 24 липень 2010 року. Також до договору є додаток туристична путівка, в якій зазначено, що замовником продукту був ОСОБА_3 а туристом ОСОБА_1 (а.с.48-53 т.1)

Та обставина, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 скористались цим договором і їздили у подорож підтвердилась показаннями свідка ОСОБА_5 , який також разом із дружиною подорожували цим теплоходом і який пояснив, що цією подорожжю ОСОБА_3 відмітив своє шести десятиріччя.

Також позивачка надала суду на підтвердження наявності спільного бюджету квитанції про оплату послуг з енергопостачання за місцем реєстрації ОСОБА_3 АДРЕСА_3 за вересень, листопад 2018 року, а також за послуги з газопостачання за жовтень, вересень 2018 з яких вбачається, що ці послуги оплатила ОСОБА_1 .

Також позивачка надала суду довідку Обслуговуючого кооперативу «Маяк» від 06 жовтня 2021 року про те, що ОСОБА_1 проживала з 1999 року в квартирі АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_3 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 і продовжує проживати в цій же квартирі. (а.с.54 т.2)

Виписку з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_3 про те, що він лікувався з приводу інфаркта міокарда в жовтні 2018 році. (а.с.55 т.2)

В матеріалах справи містяться товарні чеки на придбання 05 жовтня 2012 року техніки KAISER за 3669 грн., 20 червня 2003 року придбання телевізора Sony за 1480 грн., 24 грудня 2005 року кухонного комбайну за 814 грн., 06 травня 2006 року пральної машини Gorenie за 2200 грн., 12 червня 2013 року бойлера Elektrolux за 852 грн., 09 грудня 2018 року планшета Lenovо за 6969 грн. (а.с.56-57,63-65 т.2)

Також позивачкою надана копія договору від 23 червня 2015 року про виконання робіт з утеплення стін, укладеного з ФОП ОСОБА_21 ОСОБА_3 на суму 2100 грн. і актом приймання-здачі робіт, підписаним ОСОБА_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 вересня 2004 року ОСОБА_3 купив гаражний бокс № НОМЕР_4 , що знаходиться в АДРЕСА_1 . (а.с.27 т.1)

16 квітня 2008 року ОСОБА_3 купив автомобіль Liocel Soueast, який був зареєстрований на його ім`я, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Колегія суддів вважає, що наданими позивачкою доказами у їх сукупності доводиться той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу за адресою АДРЕСА_3 . Між ними існували відносини чоловіка та жінки, оскільки вони разом подорожували, займали одну каюту. Всі свідки підтвердили, що між ними існували взаємовідносини пронизані повагою та любов`ю. Відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були сімейними, оскільки вони несли спільні витрати на купівлю техніки та оплату відпочинку, купівлю продуктів, турбувались один про одного, ОСОБА_1 доглядала ОСОБА_3 в лікарні під час його хвороби, ОСОБА_3 , в свою чергу, автомобілем возив ОСОБА_1 на роботу і з роботи, до її дітей, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.

Колегія суддів не може погодитись із доводами представників третьої особи ОСОБА_2 , які зводяться до того, що пояснення свідків не доводять наявності у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільного бюджету і несення ним спільних витрат на відпочинок, побутові потреби та інше, оскільки свідки їх бачили не кожного дня, не були свідками таких витрат, не знають розмір їх бюджету за рік та ін. Також не може погодитись із тим, що надані позивачкою докази набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_1 побутової техніки не доводять цих обставин, оскільки на них не містяться дані про те, хто саме набував цю техніку.

Стаття 89 ЦПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зауважає на тому, що саме на суд покладається обов`язок оцінити усі надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв`язку. Кожний окремо взятий доказ не може довести факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю, однак сукупність цих доказів дає суду такі підстави, оскільки ці докази не суперечать один одному. Колегія суддів погоджується із доводами представника позивачки в тій частині, що не можна довести набуття певної речі побутового призначення, продуктів харчування та іншого конкретною особою, оскільки у товарних та касових чеках така інформація не міститься. Крім того, суд враховує те, що зазвичай, якщо конкретна особа не має наміру в подальшому встановлювати в судовому порядку відповідні факти, отже вона не збирає і не зберігає докази на доведення цих фактів, а тому надання таких доказів зазвичай є ускладненим. Разом із тим, наявність показань свідків, які не суперечили один одому, наявність саме у позивачки доказів набуття цих товарів і послуг, наявність у позивачки доказів понесених нею витрат на поховання ОСОБА_3 , дають суду підстави стверджувати, що між особами існували відносини як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тобто, що вони були сім`єю.

Заперечення третьої особи зводяться лише до того, що свідки не були кожного дня біля ОСОБА_3 і ОСОБА_1 отже не могли доводити факт наявності спільного бюджету, несення спільних витрат. Однак жодного доказу на спростування цих показань свідків чи наданих позивачкою доказів проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю третя особа суду не надала.

Представники третьої особи доводили суду, що жоден із свідків не вказав, що ОСОБА_3 раніше мав інше прізвище Зак, що свідчить про те, що вони не були обізнані із життям ОСОБА_3 у повному обсязі. Однак ці обставини не мають відношення до предмета спору у даній справі, оскільки доказуванню підлягали лише обставини життя ОСОБА_3 разом із ОСОБА_1 , і саме ці обставини мали підтвердити чи спростувати свідки.

Спростовуючи довідку Обслуговуючого кооперативу «Маяк» від 06 жовтня 2021 року про проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 , третя особа надав іншу довідку цього кооперативу від 30 грудня 2021 року, з якої вбачається, що довідка від 06 жовтня 2021 року написана із заяви ОСОБА_1 . Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що в довідці від 30 грудня 2021 року не вказано, що інформація щодо проживання ОСОБА_1 в квартирі ОСОБА_3 та періоду цього проживання є недостовірною. (а.с.115 т.2) В матеріалах справи міститься заява, з якою ОСОБА_1 зверталась до ОК «Маяк» в якій вона просила видати їй довідку про період проживання за адресою АДРЕСА_3 з цивільним чоловіком ОСОБА_3 , рік народження ІНФОРМАЦІЯ_2 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язувалась сплатити борг за квартиру у розмірі 12400 грн. На заяві є позначка про присутність членів правління ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , голова правління ОСОБА_25 (а.с.121 т.2) Тобто члени правління, отримавши заяву ОСОБА_1 могли як видати довідку, так і відмовити в її видачі. Будь-яких доказів того, що зазначена у довідці від 06 жовтня 2021 року інформація не відповідає дійсності матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом з тим цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Отже визнання спірного майна спільним сумісним майном позивачки та померлого ОСОБА_3 не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки в такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України.

Таким чином позовна вимога про визнання спірного майна спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не підлягає до задоволення .

Разом із тим, оскільки матеріалами справи доводиться набуття в період спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки автомобіля та гаражного боксу, вказане майно за життя ОСОБА_3 набуло статусу спільного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , отже вона має право на частину такого майна і це право має бути захищене в обраний нею спосіб шляхом визнання права власності на вказану частку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню в частині встановлення факту проживання однією сім`єю та поділу квартири з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове судове рішення яким в частині встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно задовольнити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з Київської міської ради слід стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4174 грн. за звернення до суду першої інстанції та суду з апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року у даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовом ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по дату смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку гаражного боксу № НОМЕР_3 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , (гаражний бокс з погребом - під літ. А, цегляний площею 16, 8 кв. м. та на частку автомобіля «Lioncel Soueast» номер кузова НОМЕР_1 , 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_2 .

Стягнути з Київської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 4174 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2023 року.

Реквізити сторін:

Позивач:ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5

Відповідач:Сьома Київська державна нотаріальна контора, зареєстроване місце знаходження: вул. А.Ахматової, 7/15, м. Київ, 02068, код ЄДРПОУ: 0291865

Відповідач:Київська міська рада, зареєстроване місце знаходження: вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044,

Третя особа: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Суддя-доповідач

Судді: