15.02.2023 Провадження по справі № 2/940/51/23
Справа № 940/946/22

РІШЕННЯ

Іменем України

15 лютого 2023 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Студінської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з нього на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини до 1/6, щомісячно з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 10.09.2021 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно аліменти з усіх видів заробітку в розмірі 1/3 частини, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 23.02.2012 року і до повноліття дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а далі - по 1/4 частині до повноліття сина.

20.11.2010 року позивач вдруге зареєстрував шлюб із ОСОБА_5 , у якому народилося двоє дітей. З народженням дітей у другому шлюбі, які також потребують належного матеріального забезпечення, та дружини, яка не працює, оскільки перебуває у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, подальша сплата аліментів у розмірі, встановленому рішенням суду, є для позивача непосильною. Крім того, з 28 вересня 2016 року позивач не працює та має мінливий дохід, що значно погіршило його матеріальне становище.

Відтак позивач вважає, що зазначені обставини є підставою для зменшення розміру аліментів.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 10.10.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2022 року, дану справу розподілено головуючому судді Мандзюку С.В.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 14.12.2022 року прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 26.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, 25.10.2022 року надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась. Разом з тим надала до суду заяву, у якій зазначила, що не визнає позов у повному обсязі, у зв`язку з тим, що син навчається у державному закладі «Тетіївське професійно-технічне училище» і йому необхідні кошти для проїзду на навчання.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками дітей: повнолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 5-6).

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 10.09.2012 року у справі № 1026/731/2012 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно аліменти з усіх видів заробітку в розмірі 1/3 частини, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 23.02.2012 року і до повноліття дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а далі - по 1/4 частині до повноліття сина (а. с. 11).

20.11.2010 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_5 , у якому народилося двоє дітей: син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 7-9).

Згідно з довідкою, виданою 01.08.2022 року № 92/03-08 виконавчим комітетом Жашківської міської ради Уманського району громадянину ОСОБА_1 , жителю с. Леміщиха Уманського району, до складу сім`ї ОСОБА_1 входить: дружина ОСОБА_10 , сини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а. с. 10).

Згідно з довідкою, виданою управлінням праці та соціального захисту населення Уманської районної державної адміністрації 06.09.2022 року за № 422, ОСОБА_10 знаходиться на обліку та отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні (а. с. 12).

Згідно довідки, виданої 19.09.2022 року за № 17011 Тетіївським відділом ДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за період з 01.03.2022 року по 01.09.2022 року ОСОБА_1 нараховані аліменти у сумі 22301,01 грн., а сплачено ним 22074,00 грн. (а. с. 14).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (надалі Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (надалі СК України) передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом даної норми Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів у бік зменшення можлива у випадку такої зміни матеріального чи сімейного стану платника, в результаті якого у нього погіршився матеріальний стан, наприклад зменшився дохід чи такий взагалі відсутній, або у нього з`явився додатковий обов`язок утримання інших осіб (неповнолітніх, непрацездатних), тощо.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц Верховний Суд зазначив, що зміна сімейного стану в зв`язку з наявністю у платника аліментів інших дітей не може бути підставою для зміни розміру аліментів без доведення обставини зміни матеріального стану. Крім того, відсутність постійного та стабільного заробітку платника аліментів, без підтвердження погіршення його матеріального становища не буде спрямовано на належне забезпечення дитини відносно якої стягуються аліменти та відносно якої ставиться питання про зміну розміру стягуваних аліментів та суперечитиме її інтересам.

Звертаючись до суду з позовом для зменшення розміру аліментів, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що він не працює, має мінливий дохід, його доходи є такими, що він не спроможний виплачувати аліменти у встановленому судом розмірі та на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей від іншого шлюбу, тобто посилався на зміну не тільки матеріального стану, а й сімейного.

Надані позивачем на виконання вимог ст. 81 ЦПК України докази, які досліджені судом, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про зміну лише сімейного стану ОСОБА_1 .

Однак, позивач не надав суду належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану.

Суд констатує, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження двох дітей без підтвердження зміни матеріального становища не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Більш того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 року у справі № 565/2071/19.

Отже, на переконання суду, розмір аліментів визначений рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 10.09.2012 року у справі № 1026/731/2012 відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні двох малолітніх дітей, та відсутність у останнього постійного та стабільного заробітку, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини відповідачки ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 та суперечитиме її інтересам.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, досліджені докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів необхідно відмовити.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Керуючись статтями 10, 12, 81, 141, 264-268, 279, 354 ЦПК України, статтями 7, 150, 180, 181, 182, 192 Сімейного Кодексу України, статтею 51 Конституції України, статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 20.02.2023 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК