КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1324/2023
справа №759/8349/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Київської міської ради та апеляційної скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Сенько М.Ф. ,

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Київської міської ради про визнання недійсним рішення та встановлення порядку користування земельною ділянкою,-

встановив:

В травні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, та просила ухвалити рішення, яким:

- визнати недійсним рішення Київської міської ради №716/6952 від 10 листопада 2011 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,08 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд;

- визначити порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 згідно схеми по варіанту №1 судової земельно-технічної експертизи.

Вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами існує спір з приводу визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на житловий будинок, усунення перешкод в його користуванні.

В межах розгляду зазначеної справи ОСОБА_4 стало відомо, що 22 червня 2010 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 та зареєструвала право власності на нього в Київському БТІ 16 липня 2010 року.

Крім того, на підставі рішення Київської міської ради №716/6952 від 10 листопада 2011 року ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,08 га за адресою цього будинку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Уважає, що цим порушено її права землекористувача та співвласника будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Вказує, що рішенням Радянського райсуду міста Києва від 09 лютого 1970 року визнано право власності по 1/3 частині на будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (батько ОСОБА_4 , спадкоємцем якого вона є).

Будинок розміщений на земельній ділянці 1200 кв.м згідно рішення Білицької селищної ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 лютого 1956 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2003 року визначений порядок користування земельною ділянкою, згідно якого ОСОБА_4 виділено в користування 400 кв.м. Порядок користування іншою частиною земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не вирішувався. Цим же рішенням суду визнано недійсним рішення Київської міської ради №65 від 07 липня 1998 року про передачу ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки площею 860 кв.м за вказаною адресою та визнано недійсним державний акт на право власності на землю від 30 вересня 1999 року.

ОСОБА_6 помер у 2008 році, його спадкоємці на частину будинку та земельної ділянки не претендували.

Натепер ОСОБА_1 користується земельною ділянкою площею 800 кв.м, при цьому будь-яких рішень з питань передачі їй такої частини земельної ділянки не приймалось, поряд з цим, лише на підставі даних БТІ рішенням Київської міської ради №716/6952 від 10 листопада 2011 року їй передано у приватну власність земельну ділянку площею 800 кв.м.

Окрім того, порушено порядок приватизації земельної ділянки, оскільки в порушення частини 3 статті 198 ЗК України не відбулось погодження меж із суміжними власниками, що також унеможливлює виготовлення технічної документації та її погодження.

У зв`язку із зазначеним уважає, що рішення органу місцевого самоврядування підлягає визнанню недійсним.

З урахуванням того, що ОСОБА_6 помер, існує необхідність по новому визначити порядок користування земельною ділянкою. Зокрема, уважає, що необхідно визначити порядок користування земельною ділянкою 800 кв.м між нею та ОСОБА_1 , враховуючи рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17 березня 2003 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року позовні вимоги задоволено, вирішено:

Визнати недійсним рішення Київської міської ради №716/6952 від 10 листопада 2011 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,08 га за адресою: АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Визначити між співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_1 порядок користування земельною ділянкою, що закріплена за домоволодінням АДРЕСА_1 , відповідно варіанту №1 висновку судової земельно-технічної експертизи від 31 липня 2019 року №1956/19-41 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, виділивши в користування:

- ОСОБА_4 - земельну ділянку площею 0,0205 га, що заштрихована на схемі (додаток №2 до висновку №1956/19-41) рожевим кольором, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 , за винятком земельної ділянки площею 0,0405 га, що належить їй на праві власності на підставі рішення Київської міської ради від 20 листопада 2018 року №65/6116;

- ОСОБА_1 - земельну ділянку площею 0,0610 га, що заштрихована на схемі (додаток №2 до висновку №1956/19-41) блакитним кольором, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 12080 грн на відшкодування судових витрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволені позову відмовити.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення органу місцевого самоврядування не порушує прав позивача. Так, вказує, що 22 червня 2010 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок. 16 серпня 2010 року звернулась до Київської міської ради із заявою про безоплатну передачу їй у приватну власність земельної ділянки площею 0,810 га, надавши при цьому зазначене свідоцтво та рішення суду, згідно із яким визначено порядок користування земельною ділянкою.

При цьому, позивачка із заявами про безоплатну передачу їй у приватну власність 0,08910 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не подавала.

Щодо рішення в частині визначення порядку користування зазначає, що суд мав додатково вказати на конкретні межі земельних ділянок, не обмежуючись посиланням на висновок експертизи.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Київською міською радою подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення в частині скасування рішення зазначеного органу скасувати, у задоволенні цих вимог відмовити.

В апеляційній скарзі посилається на те, що зазначене рішення прийнято відповідно до вимог закону і підстави для його скасування відсутні.

Позивачка ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу Київської міської ради посилається на невідповідність рішення цього органу вимогам закону, зокрема, з тих підстав, що у неї не вилучалась земельна ділянка, а за ОСОБА_1 не закріплювалась.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року до участі у справі залучено ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Римаренко І.В. проти доводів апеляційних скарг заперечувала, посилаючись на законність та обгрунтованість судового рішення.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до статтею 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що рішенням народного суду Радянського району міста Києва від 09 лютого 1970 року за ОСОБА_7 (спадкоємицею якого є ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_5 ") та ОСОБА_6 визнано право власності по 1/3 частини будинку АДРЕСА_2 за кожним в порядку спадкування після ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( том 1 а.с.93 ).

Матеріали справи також свідчать, що ОСОБА_1 здійснено будівництво окремого будинку АДРЕСА_1 , що убачається з даних розпорядження представника Президента України від 06 травня 1993 року №397 (том 1 а.с.239).

При цьому у справі №2-144/2003 установлено, що за адресою: АДРЕСА_1 .

08 жовтня 1996 року Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого ОСОБА_7 , а саме на 7/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно даних довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації №15071 від 25 червня 2002 року станом на 21 червня 2002 року по даним книг реєстрації БТІ 86/100 частин будинку АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі рішення суду від 09 лютого 1970 року, свідоцтва про право власності від 30 червня 1993 року, виданого на підставі розпорядження Представника Президента від 28 червня 1993 року. 7/100 частин цього будинку зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 8 жовтня 1996 року, 1/3 (7/100) частин цього будинку зареєстровано за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності від 5 травня 1950 року ( том 1 а.с. 90).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2003 року у справі №2-144/2003 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим будинком , земельною ділянкою, додатковим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , Київської міської ради про розподіл будинку в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою, визнання рішення Київської міської ради та державного акта на права власності на землю недійсними, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою вирішено:

- визнати право власності за ОСОБА_4 на будинок по АДРЕСА_1 , з виплатою відповідачам по 4465,33 грн. кожному;

- визнати недійсними рішення Київської міської ради №65 від 07 липня 1998 року про передачу ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки розміром 0,086 га по АДРЕСА_1 та Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку від 30 вересня 1999 року на ім`я ОСОБА_1 ;

- визначити порядок користування земельною ділянкою, закріпленою за будинком, шляхом виділення в конкретне користування ОСОБА_4 1/3 її долі - 400 кв.м (зазначено межі земельної ділянки);

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_4 . Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 08 жовтня 1996 року, в частині будинку під літерою "Б" з відповідними надвірними будівлями та спорудами;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 в частині визначення долей;

- зобов`язано БТІ м.Києва зареєструвати за ОСОБА_1 будинок, збудований нею, по АДРЕСА_1 .

В інших вимогах позовів відмовлено.

Ухвалою цього ж суду від 09 вересня 2003 року виправлено описку в рішенні, та вказано про визнання права власності за ОСОБА_4 на будинок по АДРЕСА_1 .

01 квітня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Балкова-Петренко Т.М. на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2003 року прийняла рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис (витяг з реєстру №84248973).

29 грудня 2018 року державним реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м.Києві Урдюк О.Ю. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесла запис про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:129:0063, площею 0,0405 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію права власності, відповідно до витягу з реєстру від 08 січня 2019 року №152004685 прийняте державним реєстратором на підставі рішення Київської міської ради від 20 листопада 2018 року №65/6116.

За ОСОБА_1 зареєстроване право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22 червня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі наказу цього ж органу від 21 червня 2010 року №843-С/ЖБ.

16 серпня 2010 року ОСОБА_1 подала на ім`я голови Київської міської ради заяву про безоплатну передачу їй у приватну власність 0,0810 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , пославшись на свідоцтво про право власності на житловий будинок, а також на те, що порядок користування земельною ділянкою визначено, додавши до заяви, зокрема, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2003 року.

Київською міською радою 10 листопада 2011 року прийнято рішення №716/6952 про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Святошинському районі м. Києва, в тому числі і про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,08 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення органу місцевого самоврядування прийнято в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, що передбачений статтею 118 ЗК України, проте зазначеним органом не враховано, що ОСОБА_1 , з огляду на надані нею документи, не підтверджено факту про те, що вона є землекористувачем заявленої земельної ділянки.

Суд вказав, що згідно із рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2003 року ОСОБА_1 набула право власності на будинок АДРЕСА_1 , реалізувавши свої права землекористувача 1/3 частки земельної ділянки, закріпленої за домоволодінням АДРЕСА_1 , тобто землекористувача 0,0400 га, виходячи із розміру земельної ділянки, що була закріплена за будинком для розбудови.

Земельна ділянка для будівництва та обслуговування будинку АДРЕСА_1 органами місцевого самоврядування не надавалась.

При цьому, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2003 року право ОСОБА_6 на частку будинку "А" у домоволодінні за адресою по АДРЕСА_1 фактично було припинено, з виплатою йому грошової компенсації, а відтак його право землекористувача на земельну ділянку, що відповідала частці в праві власності на будинок, було припинено і це право перейшло до інших співвласників домоволодіння в рівних частках відповідно до статті 120 ЗК України. У зв`язку із цим ОСОБА_1 надано у власність частину земельної ділянки, що також перебувала в користуванні позивача.

Суд відхилив заяву про застосування позовної давності, оскільки позивач дізналась про оскаржуване рішення лише під час розгляду Святошинським районним судом міста Києва цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до неї про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, про визнання права власності на житловий будинок та усунення перешкод у його користуванні.

Визначаючи порядок користування земельною ділянкою, суд виходив з даних висновку експертизи від 31 липня 2019 року №1956/19-41, що проведена в межах розгляду цієї справи.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вказує на таке.

Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами унормовано статтею 118 ЗК України ( тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) .

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України унормовано, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті (частина перша).

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника ( пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Установлено, що орган місцевого самоврядування реалізував свої повноваження шляхом прийняттям 10 листопада 2011 року рішення №716/6952 щодо передачі у власність ОСОБА_1 відповідної земельної ділянки площею 0,08 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Даних щодо державної реєстрації права власності на цю земельну ділянку матеріали справи не містять.

При цьому, само по собі визнання недійсним рішення про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки не призведе до поновлення порушеного права позивачки (у разі встановлення такого), відтак обраний позивачкою спосіб захисту не може уважатися ефективним, що є підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог.

В частині вирішення вимог щодо визначення порядку користування земельної ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , апеляційний суд вказує на таке.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2003 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 09 вересня 2003 року, за ОСОБА_4 визнано право власності на будинок АДРЕСА_3 , частки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 припинені з виплатою їм грошової компенсації.

Цим же рішенням суду визначено порядок користування земельною ділянкою, згідно із яким ОСОБА_4 виділено 1/3 частину земельної ділянки із визначенням конкретних її меж.

Цим же рішенням суду зобов`язано БТІ м.Києва зареєструвати за ОСОБА_1 будинок, збудований нею, по АДРЕСА_1 .

Звертаючись із вимогою про визначення порядку користування земельної ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , позивачкою не визначено осіб, які єпіввласниками саме будинку АДРЕСА_3 станом на час звернення до суду та не надано належних доказів на підтвердження цих обставин. При цьому, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2003 року, вирішено питання щодо права власності та стягнення грошової компенсації щодо іншого об`єкту нерухомості, а саме будинку АДРЕСА_3 . Зазначене унеможливлює визначення конкретного порядку користування, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю.

Відповідно до статті 376 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , задовольнити.

Апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Київської міської ради про визнання недійсним рішення та встановлення порядку користування земельною ділянкою - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова