Справа № 303/4740/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого - Джуги С.Д.

суддів - Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 листопада 2022 року у складі судді Куцкіра Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Чинадіївської селищної ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Чинадіївської селищної ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордоном без згоди батька.

Позов мотивовано тим, що з 21.01.2006 року по 11.10.2011 року позивач перебувала у шлюбі із відповідачем. Від даного шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_5 . 11.10.2011 року шлюб між позивачем і відповідачем рішенням Мукачівського міськрайонного суду був розірваний, а також діти залишені проживати разом із позивачем, тобто матір`ю. Після розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується дітьми, за період з 05.06.2019 року до січня 2021 року відповідач жодного разу не відвідав дітей у школі, життям, поведінкою, навчанням дітей не цікавився, не турбував його і матеріальний стан дітей. У зв`язку з важким матеріальним становищем, позивачка в пошуках роботи виїхала до Чеської Республіки, де наразі працює медичною сестрою в приватній клініці та отримує заробітну плату у розмірі більше 15 000 чеських крон, отримала трьохкімнатну квартиру, накопичила більше 100 000 чеських крон, що дозволяє їй утримувати себе та дітей. Із 01.09.2021 року позивач влаштував дочку у школу, де вона навчається у 6 класі та здійснила її реєстрацію у поліції м.Праги. У свою чергу, відповідач не надає дозвіл позивачу для тимчасового виїзду дочки за кордон, а саме до Чеської Республіки. В серпні 2019 року Мукачівським міськрайонним судом вже виносилось рішення про надання позивачу дозволу для виїзду дітей за кордон без згоди батька, терміном на 60 днів, яке Закарпатським апеляційним судом було залишено в силі. Термін даного дозволу закінчився, відповідач нотаріально посвідчену згоду на виїзд за кордон надати відмовляється.

За вказаних обставин позивач просила надати дозвіл для тимчасового виїзду за кордон за адресою: АДРЕСА_1 , неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у супроводі матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до досягнення дитиною 16 років.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 листопада 2022 року заявлений позов задоволено. Надано дозвіл для тимчасового виїзду за кордон за адресою: АДРЕСА_1 , неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у супроводі матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до досягнення дитиною 16 років.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд безпідставно задовольнив заявлений позов та не врахував, що позивач має намір вивезти дитину за кордон на тривалий період і не повертати її на територію України .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від представника апелянта ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та витребування доказів з приводу отримання інформації із ДПС України щодо фактів перетину кордону позивачкою та дитиною сторін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість та заперечив щодо клопотання представника апелянта про відкладення розгляду справи та витребування доказів, у зв`язку з його необґрунтованістю.

Стосовно клопотання представника апелянта про витребування доказів з приводу отримання інформації із ДПС України щодо фактів перетину кордону позивачкою та дитиною сторін слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , заявляв в суді першої інстанції клопотання про витребування інформації від Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону України протягом 2021-2022 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , і в такому клопотанні було відмовлено. В даному випадку питання щодо перетину державного кордону не входить в предмет доказування у справі, відтак, підстав для витребування вказаних доказів і задоволення клопотання колегія суддів не вбачає.

З приводу клопотання про відкладення розгляду справи, то заявником не доведено поважність причин неявки в судове засідання.

При цьому, згідно з ч.3 п.п.10,11 ст.ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

З врахуванням наведеного, колегія суддів, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, вважає за необхідне розглядавати справу за відсутності апелянта (відповідача) та його представника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 23.10.2008 року батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (а.с. 8).

Із нотаріально засвідченої Заяви-згоди вбачається, що позивач ОСОБА_3 не заперечує щодо проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 разом із батьком ОСОБА_1 (а.с.9).

Постановою Верховного Суду від 27.07.2021 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.09.2020 року у незміненій частині та постанову Закарпатського апеляційного суду від 01.03.2021 року змінено, зазначивши в резолютивних частинах рішень судів, що строк дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька у супроводі матері починається з моменту набрання цим рішенням законної сили та закінчується зі спливом одного року після набрання ним законної сили (а.с.10-19).

Із довідки про працевлаштування виданої Факультетською клінікою в Мотолі в Увалу 8/1 від 02.06.2022 року вбачається, що ОСОБА_8 працевлаштована з 01.09.2021 року по 30.06.2024 року, працює на посаді медсестри (а.с.20-25).

Як слідує з договору про оренду житла від 13.08.2021 року ОСОБА_8 орендує квартиру №45 на 4 поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, строком з 13.08.2021 року по 30.08.2023 рік (а.с.26-32).

Згідно довідки про навчання виданої Елементарною школою і дитячий садок Баррандов , Прага 5 - Глубочепи 08.06.2022 року, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у 2021/2022 навчальному році є ученицею шостого класу (а.с.33-36).

Як вбачається з довідки про тривання трудових відносин від 21.04.2022 року ОСОБА_8 є працевлаштована у ОСОБА_11 , згідно трудових відносин з 01.01.2022 року на посаді загальної медсестри (а.с.37,38).

Із висновку Органу опіки та піклування Чинадіївської селищної ради №02-21/581 від 27.06.2022 року вбачається, що останній вважає доцільним надати дозвіл матері ОСОБА_3 на виїзд дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без згоди батька ОСОБА_1 терміном до досягнення нею 16-ти річчя (а.с.39-42).

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст.9 Конвенції про права дитини).

За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Водночас, за змістом ст.124 Конституції України та ст.15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється:

-за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

-без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Визначаючи, чи відповідає найкращим інтересам дитини дозвіл на виїзд дочки сторін за кордон без згоди батька у супроводі матері, суд першої інстанції врахував, що за встановлених фактичних обставин справи вихованням та матеріальним забезпеченням дочки займається мати ОСОБА_3 , відтак, враховуючи працевлаштування ОСОБА_3 за кордоном, виїзд та проживання дочки за місцем тимчасового проживання матері відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, яка перебуває під її опікою та піклуванням, проте, враховуючи відмову батька у наданні дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини у супроводі матері, спільне проживання дочки з матір`ю на час її роботи за кордоном є неможливим.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для надання дозволу для тимчасового виїзду за кордон неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у супроводі матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Разом з тим, визначена судом першої інстанції тривалість періоду не відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, в якому зазначається щодо обов`язковості визначення судом, як початку, так і закінчення періоду, протягом якого дитина перебуватиме за кордоном та прогнозованості настання строку його завершення.

Так, обґрунтовуючи заявлений позов позивачка просила визначити тривалість періоду дозволу до досягнення дочки 16 років.

Дитина сторін ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 досягне 16 річного віку - ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Однак, з договору про оренду житла слідує, що ОСОБА_8 орендує квартиру строком з 13.08.2021 року по 30.08.2023 рік, що не охоплює період досягнення дитини 16 річного віку.

Відтак, колегія суддів з метою гарантій та найкращих інтересів дитини вважає за необхідне визначити тривалість періоду на який надається дозвіл для тимчасового виїзду дитини за кордон без згоди батька у супроводі матері, перебіг якого починається з моменту набрання цим судовим рішенням законної сили (14.02.2023) та закінчується зі спливом одного року після набранням ним законної сили.

В подальшому, при продовженні строку оренди квартири та за наявності всіх необхідним підстав, що гарантуватиме необхідні умови для проживання дитини, позивачка не позбавлена права ставити питання про надання дозволу для виїзду дитини за кордон на подальший термін.

Зважаючи на викладене, відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні, зазначивши у резолютивній частині рішення, що строк дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька у супроводі матері починає перебіг з моменту набрання цим судовим рішенням законної сили та закінчується зі спливом одного року після набранням ним законної сили. В решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 листопада 2022 року змінити, зазначивши у резолютивній частині рішення, що строк дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька у супроводі матері починає перебіг з моменту набрання цим судовим рішенням законної сили та закінчується зі спливом одного року після набранням ним законної сили.

В решті рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: