печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа №757/19865/22-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України

третя особа: Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, про відшкодування шкоди внаслідок втручання держави у мирне володіння майном, -

представник позивача - адвокат Скакун В. А.

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить припинити право власності ОСОБА_1 на арештований автомобіль марки «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 р.в., та стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди в розмірі 29 440, 00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 р.в., який 27.09.2020 року потрапив у дорожньотранспортну пригоду під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою слідчого Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області від 28.09.2020 року у кримінальному провадженні №0001594 від 27 вересня 2020 року за ч. 2 ст. 286 КК України було визнано речовим доказом належний позивачу автомобіль.

Ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.09.2020 року, справа №235/6274/20, на автомобіль марки «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 р.в., було накладено арешт із забороню відчуження, користування, розпорядження.

Вказує, що ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2021 року частково скасовано арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.09.2020 року, справа №235/6274/20, а саме: для зберігання повернуто власнику автомобіль «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 р.в., належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серійний номер НОМЕР_2 .

На теперішній час у кримінальному провадженні №410001594 від 28.09.2020 року досудове розслідування завершено, всі необхідні слідчі дії виконані, проведені всі заплановані слідством судові експертизи, та складено 30.11.2020 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 , який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зазначає, що на теперішній час повністю відпала потреба у подальшому застосуванні арешту вказаного автомобіля, оскільки всі докази вже зібрані, зафіксовані та лягли в основу обвинувального акту. Разом з тим, окільки подані позивачем клопотання про скасування арешту майна не розглядались судами, слідчий та прокурор заходів щодо зняття арешту не проводять, а подальше зберігання доказу у стані без проведення ремонтних робіт та без користування автомобілем є втручанням у мирне володіння майном та перешкоджає інтересу позивача, тому вважає, що вказаний автомобіль може бути примусово відчужений у нього з наступним повним відшкодуванням його вартості, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву, та встановлено третій особі строк на подання пояснень щодо позову протягом десяти днів із дня отримання ухвали про відкриття провадження (а.с. 60).

Копію ухвали від 08.08.2022 року було направлено на адреси сторін. Крім того, відповідачу та третій особі направлено копію позовної заяви з додатками. Також копію ухвали було направлено на зазначені адреси електронної пошти сторін (а.с. 61).

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача, останній отримав копію ухвали та копію позовної заяви з додатками - 28.10.2022 року (а.с. 79).

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу третьої особи, остання отримала копію ухвали та копію позовної заяви з додатками - 26.10.2022 року (а.с. 80).

До суду повернувся лист з копію ухвали, направлений на адресу позивача, із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 87-88).

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

14.09.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що позивач обґрунтовує свої вимоги винятково оціночними судженнями, не надає будь-яких доказів заподіювання йому шкоди, при цьому його посилання, що йому нібито завдано шкоду незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства та суду, оскільки у кримінальному провадженні відсутні дані, які б виправдовували подальше втручання у володіння позивачем належним йому майном, ґрунтуються виключно на його припущеннях. Також вказано, що факт неправомірності рішення, дій чи бездіяльності повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто підтверджуватись відповідним рішенням, однак вимоги про відшкодування шкоди позивач обґрунтовує певними діями суду і прокуратури, вважаючи їх незаконними (а.с. 66-73).

20.09.2022 року надійшла відповідь на відзив, у якій позивач посилається на те, що оскільки сплинули всі розумні строки розгляду клопотання про скасування арешту майна, а його права були порушені, то позивач має право на компенсацію вартості майна (а.с. 75-78).

09.11.2022 року надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи листа Покровської окружної прокуратури Донецької області про відмову у скасуванні арешту майна (а.с. 81-86).

Третя особа правом подати письмові пояснення на позов не скористалась.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 р.в. (а.с. 11), який 27.09.2020 року потрапив у дорожньотранспортну пригоду під керуванням ОСОБА_2 (а.с. 12).

Постановою слідчого Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області від 28.09.2020 року у кримінальному провадженні №0001594 від 27 вересня 2020 року за ч. 2 ст. 286 КК України було визнано речовим доказом належний позивачу автомобіль (а.с. 13).

Ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.09.2020 року, справа №235/6274/20, на автомобіль марки «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 р.в., було накладено арешт із забороню відчуження, користування, розпорядження (а.с. 16-17).

Ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2021 року частково скасовано арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.09.2020 року, справа №235/6274/20, а саме: для зберігання повернуто власнику автомобіль «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 р.в., належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серійний номер НОМЕР_2 (а.с. 22).

Досудове розслідування у кримінальному провадженні №410001594 від 28.09.2020 року завершено, 30.11.2020 року відносно ОСОБА_2 складено обвинувальний акт, який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 36-39).

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися я і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном.

Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленого законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Основною метою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людина і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1 Першого Протоколу, зокрема, вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Так, судом встановлено, що на майно, на яке позивач просить припинити право власності та стягнути на свою відшкодування шкоди в розмірі 29 440, 00 грн, було накаладено арешт у рамках кримінального провадження №410001594 від 28.09.2020 року, оскільки вказаний автомобіль визнано речовим доказом.

При цьому, суд бере до уваги, що рамках вказаного кримінального провадження 30.11.2020 року складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 , який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що направлено для розгляду до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, вказане підтверджується матеріалами справи та не спростостовується позивачем.

Щодо посилань позивача на те, що на теперішній час повністю відпала потреба у подальшому застосуванні арешту вказаного автомобіля, оскільки всі докази вже зібрані, зафіксовані та лягли в основу обвинувального акту, а слідчий та прокурор заходів щодо зняття арешту не проводять, що є втручанням у мирне володіння майном та перешкоджає інтересу позивача, то суд не бере їх до уваги, оскільки вони грунтуються лише на судженнях позивача та не відповідають обставинам справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Посилання позивача, що він неодноразово звертався із клопотаннями про скасування арешту майна, які не розглядались судами, слідчий та прокурор заходів щодо зняття арешту не проводять, не свідчить про втручання держави у мирне володіння його майном, чи порушенням його прав.

Також позивач не надає будь-яких доказів заподіювання йому шкоди, при цьому його посилання, що йому нібито завдано шкоду незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства та суду, оскільки у кримінальному провадженні відсутні дані, які б виправдовували подальше втручання у володіння позивачем належним йому майном, ґрунтуються виключно на його припущеннях, не підтверджуються належними доказами.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

За ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Разом з тим, судом не встановлено, що будь-якими діями, рішеннями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, позивачу було завдано шкоди, дані органи діями виключно в межах свої повноважень.

При цьому суд бере до уваги, що навність недоліків у процесуальній діяльності, зазначених посадових осіб, сама по собі не може свідчити про незаконність їх дій чи бездіяльності та не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування шкоди.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, позовні вимоги безпідставними, не знайшли підтвердження при розгляді справи, ґрунтуються виключно на його судженнях, тому позов не підлягає задоволенню у зв`язку з його безпідставністю.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 41, 56 Конституції України, ст. ст. 16, 317, 321, 346, 391, 1176 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355, 15.5) Прикінцевих положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, про відшкодування шкоди внаслідок втручання держави у мирне володіння майном - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, .

Третя особа: Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, адреса: проспект Пушкіна, 77-Б, м. Дніпро, 49000, .

Суддя Г.О.Матійчук