Постанова

Іменем України

18 січня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2481/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач)

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Вишгородського районного суду Київської області

в складі судді Андрєєвої О. А.

від 05 серпня 2022 року

у справі №363/3026/21 Вишгородського районного суду Київської області

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості

У С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернувся до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останнього заборгованість у розмірі 181 164 грн 65 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 04.07.2011 уклали кредитний договір № K3A1AD4030 за яким останній отримав кредит у розмірі 55 706,69 грн строком до 01.07.2016 під 20,04 % річних.

Внаслідок неналежного виконання умов Додаткової угоди в останнього утворилась заборгованість, яка станом на 21.05.2021 складає загальну суму 181 164,65 грн, з яких: 36 240,51 грн - заборгованість за тілом кредиту; 10 225,92 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2 514,34 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 132 183,88 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Відповідач подав відзив, в якому посилаючись на недоведеність позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову.

Також вказував, що останній платіж по кредиту здійснено 15.03.2016, тому просив суд застосувати строк позовної давності.

Рішенням Вишгородського районного суду м. Києва від 05 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції помилково застосував строк позовної давності, оскільки Банк про неможливість реалізації свого права щодо стягнення заборгованості за кредитним договором дізнався 16.07.2020, тобто з моменту коли виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню, тому вважав, що саме з цього моменту почався перебіг строку позовної давності.

Також вказував, що такі ж правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 23.03.2019 у справі №161/193/29/13, від 18.12.2019 у справі №450/18/15-ц та від 14.07.2020 у справі №128/2176/18.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05.08.2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, в апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив проводити розгляд справи у судовому засіданні з викликом представника позивача, посилаючись на те, що представник у судовому засіданні зможе надати детальні пояснення щодо конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що клопотання позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею письмово, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на те, що позивач не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

Відповідач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості суд першої інстанції виходив з того, що строк позовних давності звернення позивача до суду не переривався і відсутні підстави для поновлення вказаного строку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що умовами договору приєднання №КЗА1АІ340308449 від 04.07.2011 встановлено період сплати кредиту частинами з 24 по 28 число кожного місяця, строк кредитування погоджено сторонами до 01.07.2016 року. Останній платіж по кредиту відповідач здійснив 15.03.2016 року, будь-яких інших активних дій з визнання заборгованості відповідач не вчиняв.

27.02.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за №697, згідно якого запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь «ПРИВАТБАНКУ» заборгованість за кредитним договором №К3А1АD40308449 від 04.07.2011. Строк за який проводиться стягнення - 1957 днів, а саме: з 04.07.2011 по 11.11.2016. Сума, що підлягала стягненню складає 89860, 58 грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 37 280,90 грн., заборгованість за відсотками - 10 225,92 грн., заборгованість з комісії - 2 514,34 грн., заборгованість з пені - 39 839,42 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16.07.2020 виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. від 27.02.2017 за реєстровим №697 визнано таким, що не підлягає виконанню.

Позивач із вказаним позовом звернувся до суду 08 липня 2021 року.

Право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої однією з умов вчинення нотаріусом виконавчих написів дотримання трирічного строку давності з дня виникнення у стягувача права вимоги, або іншого строку для вимоги, за якою видається виконавчий напис, якщо законом встановлено інший строк давності.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує доти, поки суд не встановить зворотного, оскільки статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта особою, права та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2019 року (№ 357/5125/16-ц) дійшов висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

Таким чином суду першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що перебіг позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за кредитом починається від дня, коли у кредитора виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.

У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Про звернення стягнення за кредитним договором не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову.

Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу), або визнання його таким, що не підлягає виконанню також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин.

Зважаючи на викладену Верховним Судом правову позицію у постанові від 09.12.2019 року (№ 357/5125/16-ц), ураховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що строк позовної давності звернення позивача до суду із даним позовом не переривався. Підстав для поновлення цього строку судом першої інстанції не встановлено.

Посилання позивача, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.03.2019 у справі №161/193/29/13, від 18.12.2019 у справі №450/18/15-ц та від 14.07.2020 у справі №128/2176/18не заслуговуючи на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається скаржник, встановлені різні фактичні обставини.

Щодо посилань скаржника на правовий висновок висловлений у постанові Верховного суду від 25.03.2019 у справі №161/193/29/13 слід зазначити, що такий висновок сформовано до правової позиції від 09.12.2019 у справі №357/5125/16-ц, яка вірно застосовано судом першої інстанції. Крім того, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду під час формування висновку у справі №357/5125/16-ц не приймала до уваги правовий висновок сформований у постанові від 25.03.2019 у справі №161/193/29/13.

Зокрема, що стосується правових висновків Верховного Суду в постановах від 18.12.2019 по справі №450/18/15-ц та від 14.07.2020 по справі №128/2176/18, на які посилається скаржник, слід зазначити, що встановлені судами обставини у справах, яка переглядалися касаційним судом, та у даній справі не є тотожними. Так, у справах, які переглядалися Верховним Судом висловлена позиція аналогічна з позицією у справі №161/193/29/13 яка, як вже зазначалось вище, сформульована до правової позиції від 09.12.2019 у справі №357/5125/16-ц, яка вірно застосовано судом першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець