Провадження № 2/752/367/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 січня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

з участю секретаря Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення суми боргу про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

у липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, в якому просила суд стягнути з нього на її користь борг по виплаті аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 146 025,55 грн., а також неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 43 830,67 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 11.03.2013 року у справі № 230/1017/13-цпостановлено стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу, щомісячно, починаючи з 28.01.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання зазначеного судового рішення 26.03.2013 року Єнакіївським міським судом Донецької області було видано виконавчий лист № 230/1017/13-ц, який пред`явлено нею до примусового виконання в органи державної виконавчої служби. Оскільки відповідач з січня 2013 року по червень 2019 року не сплачував належним чином аліменти на утримання доньки, в останнього виникла заборгованість по аліментах, яка згідно розрахунку заборгованості від 10.07.2019 року становить 146 025,55 грн.

Враховуючи наведене, вважала, що з ОСОБА_2 на її користь підлягає стягненню борг по виплаті аліментів в розмірі 146 025,55 грн., а також неустойка за прострочення сплати аліментів за період з січня 2013 року по червень 2019 року в розмірі 43 830,67 грн.

Ухвалою від 23.07.2019 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 42-43).

Ухвалою від 29.11.2019 року справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання (а.с. 116-117).

24.01.2022 року залучено до участі у справі у якості третьої особи Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 218-220).

Ухвалою від 30.05.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд (а.с. 225).

Відповідач подав відзив на позов, в якому проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні.

Вказав, що його вини у виникненні заборгованості не має, злісного ухилення від сплати аліментів з його боку немає, ним та членами його сім`ї надавалась посильна допомога періодично. Зазначив, що на його утриманні перебувають батьки, що мають інвалідність і з якими він проживає однією сім`єю. Крім того, вказав про стягнення з нього штрафу в порядку ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а також про те, що несвоєчасність сплати аліментів була обумовлена неповідомленням його в установленому порядку про відкриття виконавчого провадження (а.с. 63-65).

В судове засідання позивач не з`явилась, представник останньої надала заяву про розгляд справи за їх відсутності та зазначенням того, що позов підтримують у повному обсязі та просять задовольнити.

Відповідач, котрий в установленому законом порядку повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

Через канцелярію подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням його адвоката Кішинця В.А. в ЗСУ.

За змістом ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Тому, суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з матеріалів справи, оскільки поважність причин неявки представника відповідача судом не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в заявах по суті справи та зважаючи на межі розгляду справи в суді, розгляд судом справи у відсутності відповідача та його представника є можливим.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги тривалий час перебування справи у провадженні суду, обізнаність відповідача про перебування у провадженні суду вказаної справи, виходячи з положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється за відсутності відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце цього засідання, і чия неявка у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх праві не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Встановлено, що рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 11.03.2013 року у справі № 230/1017/13-ц постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу, щомісячно, починаючи з 28.01.2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання зазначеного судового рішення 26.03.2013 року Єнакіївським міським судом Донецької області було видано виконавчий лист № 230/1017/13-ц і у провадженні Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 37543754.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 08.01.2019 року, проведеного державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вавдійчик А.С. при примусовому виконанні виконавчого листа Єнакіївського міського суду Донецької області від 26.03.2013 року №230/1017/13-ц у виконавчому провадженні №37543754, заборгованість боржника ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 01.01.2019 року за період з січня 2013 року по грудень 2018 року становить 124 467,80 грн.

Як вбачається із зазначеного розрахунку, відповідач не здійснював платежів по сплаті аліментів на утримання доньки щомісячно і за період з січня 2013 року по грудень 2018 року провів 25 сплат не в повному розмірі.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 10.071.2019 року, проведеного старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шевченко М.О. при примусовому виконанні виконавчого листа Єнакіївського міського суду Донецької області від 26.03.2013 року № 230/1017/13-ц у виконавчому провадженні № 37543754, заборгованість боржника ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 01.07.2019 року за період з січня 2019 року по червень 2019 року становить 146 025,55 грн.

За вказаний період відповідачем проведено лише сплату аліментів у травні 2019 року в розмірі 1 100,00 грн.

Належних і допустимих доказів невірності вказаного розрахунку та неправомірності дій державного виконавця відповідачем не надано.

Звертаючись до суду позовом про стягнення пені за несплату аліментів, позивач посилалася на те, що у зв`язку з несплатою відповідачем аліментів з січня 2013 року по червень 2019 року з останнього підлягає стягненню неустойка (пеня), яка згідно долученого нею до позовної заяви розрахунку за вказаний період становить 43 830,67 грн.

Зазначена сума неустойки (пені) відповідачем не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України.

Частинами 1, 2 ст. 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 09.11.2022 року у справі № 754/4461/21.

Встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач на підставі рішення Єнакіївського міського суду Донецької області від 11.03.2013 року у справі № 230/1017/13-ц мав сплачувати на користь позивача аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу, щомісячно, починаючи з 28.01.2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. УСК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Як вбачається з матеріалів справи, з січня 2013 року по червень 2019 року, тобто більше 6 років, відповідач аліменти не сплачував регулярно та не в повному обсязі, що в свою чергу підтверджує його обізнаність про відкрите відносно нього виконавче провадження, тому його твердження про неналежне повідомлення його про відкриття виконавчого провадження судом оцінюється критично і не приймається до уваги, й до того ж жодним чином не звільняє його від обов`язку утримувати свою дитину. Доказів про вжиття усіх залежних дій щодо своєчасної та належної сплати аліментів відповідачем не надано. Наявні в матеріалах справи платіжні доручення про перерахування коштів на сплату аліментів лише підтверджують факт їх сплати, і то не в повному розмірі, що визначний державним виконавцем. Твердження відповідача про те, що він утримує своїх батьків-інвалідів, з якими проживає однією сім`єю судом до уваги не приймається як не доведене належними та допустимими доказами, й, враховуючи те, що вказані обставини існували й на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів, й на момент народження дитини відповідача, а факт реєстрації відповідача за однією адресою з батьками не свідчить про їх проживання як однієї сім`ї. Посилання відповідача на те, що ним та його батьками надавалась дитині матеріальна допомога також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Враховуючи, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, що останнім не спростовано, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача в користь позивача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Згідно розрахунку пені за прострочення сплати аліментів за період з січня 2013 року по червень 2019 року, проведеного позивачем у відповідності до вимог СК України та з урахуванням позиції Великої Палата Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.04.2019 року у справі № 333/6020/16-ц, розмір пені становить 43 830,67 грн. Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства. Відповідачем вказаний розрахунок не спростований.

Щодо посилання відповідача на необхідність врахування застосування до нього, заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», то суд зазначає наступне.

Частиною 14 ст. 71 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20% суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30% суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

У п. 8 глави XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за № 489/20802, визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених ч. 14 ст. 71 Закону № 1404-VIII.

Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог п. 7 розділу І цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.

Постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилається сторонам виконавчого провадження.

Суми штрафів стягуються виконавцем з боржника після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Якщо після закінчення виконавчого провадження з виконання рішення про стягнення аліментів з підстав, передбачених п. п. 7, 9 ст. 39 Закону № 1404-VIII, суми штрафів не стягнуто, постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII та цією Інструкцією.

Отже, слід зауважити, що стягнутий з боржника штраф, перераховуються безпосередньо стягувачу, що являється своєрідною компенсацією за несвоєчасне отримання аліментів.

Виходячи з загальних положень цивільного законодавства про відповідальність та про забезпечення виконання зобов`язання санкція у вигляді неустойки спрямована на забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань по поверненню боргу. Розмір санкції в грошовому виразі має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 196 СК України у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідач надав до суду копію постанови ВП № 37543754 від 25.09.2019 року, виданої Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про стягнення з нього штрафу за наявну заборгованість по аліментам за період з 29.01.2013 року по 01.09.2019 року у розмірі 154 150,05 грн., то з розміру пені слід відрахувати дану суму.

Таким чином пеня, яка підлягає стягненню з відповідача становить 146 025,55 грн. (100% заборгованості по аліментам) -77 075,02грн. (штраф, який покладено на відповідача за існуючу заборгованість по аліментам та який стягується державним виконавцем на користь позивача) = 68950,53 грн.

Проте, позивач просила стягнути з відповідача 43 830,67 грн. пені, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог. Тому, суд надходить до висновку про те, що розмір неустойки (пені), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 43 830,67грн.

Підстав для зменшення розміру неустойки на підставі ч.2ст. 196 СК України судом не встановлено.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь боргу по виплаті аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 146 025,55 грн., то суд надходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в цій частині, виходячи з того, що згідно з ч. 1 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. А частиною 4 даної статті цього Кодексу визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду, передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому СК України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. А частиною 9 даної статті цього Закону суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір.

Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, при розгляді даної справи відсутній спір про розмір заборгованості по аліментам між сторонами, оскільки відповідач не подавав позов про оспорювання розміру аліментів, визначеного державним виконавцем, не звертався з відповідним зустрічним позовом, а позивач просить суд стягнути заборгованість по аліментам на підставі розрахунку заборгованості, виданого державним виконавцем.

Враховуючи наведене та встановлені судом обставини, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача боргу зі сплати аліментів в розмірі 146 025,55 грн. не підлягає задоволенню, оскільки цей борг виник у відповідача під час примусового виконання рішення суду зі сплати аліментів, він нарахований державним виконавцем та має стягуватись державним виконавцем в межах виконавчого провадження.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти в повному розмірі, або доказів, що заборгованість по аліментам виникла з незалежних від нього причин, відповідач відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України суду не надав.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені), але не більше 100 відсотків заборгованості.

Отже, враховуючи наведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка (пеню) зі сплати аліментів у розмірі 43 830,67 грн.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 768,40 грн., який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог у зв`язку з частковим задоволенням позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 180, 185, 194, 196 СК України, ст. ст. 3, 4, 10, 13, 76-84, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення суми боргу про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 43 830,67 грн. (сорок три тисячі вісімсот тридцять гривень 67 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Відомості щодо сторін справи:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко