ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 677/1712/19

Провадження № 22-ц/4820/102/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Магера О. В.,

з участю: відповідачки ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2 ,

позивачки ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4 ,

представників третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 вересня 2022 року (суддя Сагайдак І. М., повне судове рішення складено 03 жовтня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради, служби у справах дітей Щиборівської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, про відібрання дитини.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_3 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначала, що вона є матір`ю малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім сина ОСОБА_8 має ще доньку ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час перебування батька синів ОСОБА_11 в зоні АТО його мати запропонувала допомогу у догляді за дітьми. Син ОСОБА_7 почав проживати з ОСОБА_1 . Проте вона мала змогу з ним зустрічатися, спілкуватися. Після пропозиції щодо переселення сина для подальшого проживання з нею та братом і сестрою відповідачка почала категорично заперечувати, обґрунтовуючи це тим, що вона зможе краще піклуватися про дитину, матеріально забезпечити. В подальшому ОСОБА_1 почала перешкоджати зустрічам із сином. Вона як мати може створити всі належні умови для виховання дитини. Отримує постійний дохід, проживає із своєю матір`ю у її власному будинку. Відповідачка є особою з інвалідністю 2 групи, у зв`язку з чим не може здійснювати належний догляд за малолітньою дитиною. Крім того, остання не може підтвердити документально наявність у неї родинних відносин з ОСОБА_7 .

Тому позивачка просила відібрати сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 від ОСОБА_1 та передати його матері.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 вересня 2022 року позов задоволено. Відібрано від ОСОБА_12 малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та передано дитину матері ОСОБА_3

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Суд не взяв до уваги те, що вона постійно опікується своїм онуком, не перешкоджає матері бачитись з дитиною. Оскільки її син ОСОБА_11 є біологічним батьком ОСОБА_13 , вона є рідною бабусею. Позивачка не надала доказів на підтвердження того, що вона вживала заходів для повернення сина. Рішення суду суперечить інтересам дитини. Не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність емоційного контакту матері і сина через її протиправну поведінку. Вважає, що суд проігнорував її заяву про відкладення розгляду справи, розглянув справу за її відсутності, чим порушив принцип змагальності сторін.

У засіданні апеляційного суду відповідачка і її представник апеляційну скаргу підтримали. Позивачка і її представник апеляційну скаргу не визнали.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що ОСОБА_3 є матір`ю малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька в актовому записі про народження дитини записані зі слів матері на підставі частини 1 статті 135 СК України.

Зі слів позивачки біологічним батьком дитини є син відповідачки ОСОБА_11

ОСОБА_3 є також матір`ю ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають з нею.

Усі троє дітей зареєстровані за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 .

З 29 березня 2014 року за згодою ОСОБА_3 до повернення ОСОБА_11 із зони АТО її малолітній син ОСОБА_7 почав проживати в сім`ї ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Після повернення у 2016 році ОСОБА_11 із зони АТО відповідачка відмовилась повернути дитину матері, чинить їй перешкоди у спілкуванні із сином.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2019 року у справі № 683/3011/18 відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Наведені обставини підтверджуютья матеріалами справи, показаннями свідка ОСОБА_11 у суді першої інстанції та встановлені судовим рішенням у справі № 683/3011/18.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Свідок ОСОБА_11 підтвердив зазначені позивачкою обставини тимчасового проживання малолітнього ОСОБА_7 у його матері, яка у подальшому відмовилась повернути сина позивачці, контролює дитину, не надає можливості бачитись з матір`ю, оскільки через дистанційне навчання дитина не відвідує школу, а доступу до будинку відповідачки ОСОБА_3 немає. У телефоні сина заблоковані номери телефону матері, сестри і брата. Думка ОСОБА_7 сформована під впливом ОСОБА_1 . Коли її немає, то він виявляє бажання спілкуватись з матір`ю.

Задовольняючи позов про відібрання дитини, суд виходив з того, що позивачка як мати має переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітній син проживав з нею і це не суперечить інтересам дитини.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 Конвенції про права дитини).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до частин 1 і 2 статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклуванні батьків.

За змістом частини 1 статті 14 цього Закону діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

На підставі частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

У силу статті 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження родинних відносин ОСОБА_1 і малолітнього ОСОБА_7 .

Рішення про призначення відповідачки опікуном дитини компетентними органами не приймалося.

Рішення суду чи рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 з ОСОБА_1 не приймалися.

Зі змісту характеристики, виданої виконкомом Кузьминської сільської ради Красилівського району Хмельницької області, вбачається, що ОСОБА_3 характеризується позитивно, зауважень з боку сільської ради немає. З нею зареєстровані та проживають діти ОСОБА_9 і ОСОБА_14 .

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Щиборівської сільської ради Хмельницької області від 29.07.2022 встановлено відсутність причин, які б забороняли ОСОБА_3 , як матері, виконувати її батьківські обов`язки.

У зазначеному висновку вказано, що позивачка створила усі необхідні умови для проживання та виховання дітей, позитивно характеризується за місцем проживання, на превентивних обліках у поліції не значиться, до адміністративної відповідальності не притягувалась.

Суд першої інстанції підставно не погодився з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради № 63/54-42-1432/22 від 28.07.2022, відповідно до якого відібрання дитини у відповідачки є недоцільним, не відповідає інтересам дитини, з огляду на тривале ухиляння матір`ю від виконання обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини, оскільки установив, що позивачка не ухилялася від виконання батьківських обов`язків, а була позбавлена можливості виконувати їх через перешкоди, які вчиняла ОСОБА_1 . Орган опіки та піклування не надав оцінку тому, що малолітня дитина проживає у відповідачки без законних підстав, згоди матері.

Суд обґрунтовано критично оцінив висновок психолога ОСОБА_15 від 06.09.2022, згідно з яким між ОСОБА_3 і сином ОСОБА_7 відсутній тісний емоційний контакт, передача дитини матері призведе до травматизації дитини та виникнення у неї проблем зі здоров`ям, а можливо і асоціальних проявів, таких як втеча з дому та суїцидальні наміри, оскільки він містить припущення щодо можливої поведінки дитини у разі передачі її матері. Відсутність контакту між позивачкою і сином зумовлена неможливістю спільного проживання і спілкування.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 22.07.2022 сторони доводили своє бажання брати участь у вихованні ОСОБА_7 , піклуватись про нього, забезпечувати матеріально. Комісією було встановлено, що конфліктна ситуація негативно впливає на дитину.

Отже, суд першої інстанції, установивши відсутність обставин, які б перешкоджали матері виконувати батьківські обов`язки, а також те, що відповідачка утримує дитину у себе без згоди матері, без законних підстав і перешкоджає позивачці брати участь у вихованні та спілкування з малолітньою дитиною, внаслідок чого ОСОБА_7 тривалий час позбавлений материнської любові, турботи, виховання, піклування, догляду та духовного зв`язку з нею, втратив зв`язок із своєю сім`єю, що явно не відповідає інтересам дитини, суд обґрунтовано у якнайкращих інтересах дитини прийшов до висновку про її відібрання і передачу матері, що є необхідним для збереження зв`язків малолітнього ОСОБА_7 із сім`єю та забезпечення розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке ґрунтується на внутрішній оцінці всіх обставин у їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки, інші особи не змогли вирішити спір, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 22.07.2022 року та в засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 виявив бажання проживати у сім`ї ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 3 статті 171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

У зв`язку з наведеним вище не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду суперечить інтересам дитини та наявні правові підстави для відмови в позові.

Допитані у засіданні апеляційного суду свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , клопотання про виклик яких задовольнив суд першої інстанції, але не виконав ухвалу, підтвердили обставини проживання дитини у відповідачки та створення нею належних умов для цього.

Проте показання цих свідків не спростували висновок суду першої інстанції про можливість позивачки виконувати батьківські обов`язки та доцільність проживання сина з матір`ю, що це суперечить його інтересам.

Порушення норм процесуального права, які б були підставою для скасування рішення, суд не допустив.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини у пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта