ЄУН 173/1736/22
н/п 2/174/33/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

15 лютого 2023 року м.Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Борцової А.А.,

за участю секретаря - Килинчук Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, треті особи - садівницьке товариство «Литейщик», приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Бас Яніна Анатоліївна,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , який на момент смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . В шлюбі з ним вони перебували з 2019 року. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з частки житлового будинку за АДРЕСА_2 , на яку вона оформила свої спадкові права, та садового будинку АДРЕСА_3 . Вона звернулась до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Бас Я.А. для видачі свідоцтва про право власності на спадщину на вищезазначене майно, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на садовий будинок АДРЕСА_3 їй було відмовлено, про що 22.06.2022 була видана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка мотивована тим, що у ОСОБА_2 відсутні правовстановлюючі документи на дане нерухоме майно. Згідно з технічним паспортом на садовий (дачний) будинок АДРЕСА_3 спадкодавець ОСОБА_2 побудував його самовільно у 1992 році на вищевказаній земельній ділянці, яка була відведена для будівництва садових будинків. На даний час вона належним чином експлуатує зазначений садовий будинок і здійснює його обслуговування. Таким чином померлий ОСОБА_2 здійснив самочинне будівництво та не набув права власності на нього. Відповідно до ч.3 ст.35 Земельного кодексу України, земельні ділянки призначені для садівництва можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо. Отже, садовий будинок збудовано на земельній ділянці відповідного цільового призначення. Інші спадкоємці відсутні: син спадкодавця ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За вищевикладених обставин вона змушена звернутись до суду задля визнання права на вищевказаний будинок. Просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право на спадкове майно, а саме на садовий будинок АДРЕСА_3 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,004 га.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20.12.2022 у справі відкрито загальне позовне провадження, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивачка ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. (а.с.76)

Представник відповідача ОСОБА_4 надав заяву, згідно якої зазначив про відсутність підстав для заперечень проти позову, справу просить розглядати без участі представника відповідача (а.с.57)

Третя особа - приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Бас Я.А. надала заяву про розгляд справи без її участі. (а.с.77)

Третя особа - садівницьке товариство «Литейщик» про місце, дату і час розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.75), про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане Верхньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро). (а.с.14)

Факт родинних стосунків позивачки та ОСОБА_2 підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , яке видане Верхньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро), згідно якого вони зареєстрували шлюб 30 грудня 2019 р., прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_5 . (а.с.16)

07.10.2021 ОСОБА_1 зверталась до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Бас Я.А. з заявою про прийняття спадщини (а.с.13) та 22.06.2022 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, а саме: частки житлового будинку за АДРЕСА_2 та садового будинку за АДРЕСА_3 (а.с.17), видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку житлового будинку за АДРЕСА_2 (а.с.23), внесені відомості до Спадкового реєстру (а.с.24) та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.25), а у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на садовий будинок АДРЕСА_3 , відмовлено в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що підтверджується копією постанови приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Бас Я.А. від 22.06.2022. (а.с.11)

Відповідно до копії довідки № 3304 від 30.09.2021, виданої виконавчий комітетом Верхньодніпровської міської ради, ОСОБА_2 з 11 липня 2018 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Склад сім`ї померлого: ОСОБА_1 , 1957 р.н. та ОСОБА_6 , 1984 р.н. (а.с.15)

Відповідно до копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22.06.2022, ОСОБА_2 є власником частки житлового будинку за АДРЕСА_2 . (а.с.18-20)

Відповідно до копії листа КП «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної Ради № 1095 від 14.06.2022, інформація про право власності на садовий будинок АДРЕСА_3 станом на 31.12.2012 відсутня. (а.с.21)

Відповідно до копії технічного паспорту від 15.01.1992, виготовленого на ім`я ОСОБА_2 БТІ м.Верхньодніпровськ Дніпропетровської області, садовий будинок загальною площею 39,1 кв.м. розташований у кооперативі «Литейщик» на земельній ділянці площею 443 кв.м. (а.с.26-33)

Відповідно до копії технічного паспорту від 01.08.2022, виготовленого ТОВ «БТІ ГРУП» на замовлення позивачки ОСОБА_1 на садовий будинок в садівницькому товаристві «Литейщик», останній розташований на земельній ділянці № НОМЕР_3 площею 443 кв.м, загальна площа будинку становить 39,1 кв.м. (а.с.29-33).

Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості вказаного садового будинку, складеного ТОВ «Експерт-Груп», його вартість складає 43 675 грн. (а.с.37-38).

Згідно ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч.ч.3,5 ст.376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

В пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» зазначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до п.12 вищевказаної Постанови, вирішуючи справи за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Відповідно до ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У листі ВССУ від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради.

Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст.1218 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих у п.7 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування".

За змістом зазначених роз`яснень спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3,5 ст.376 ЦК України і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216,1218 ЦК).

Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (ч.ч.3,5 ст.376 ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.

Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3,5 ст.376 ЦК України є суб`єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216,1218 ЦК.

Таким чином, виходячи з аналізу вказаних норм, право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.

Технічний паспорт на спірний садовий будинок був виданий спадкодавцю ОСОБА_2 15.01.1992.

Разом з тим, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності оскільки порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність), тому індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду у справі № 623/214/17 (провадження № 61-1978св20) від 15.10.2020.

Таким чином позивачкою поза розумним сумнівом доведено факт існування об`єкта нерухомого майна - будинку у садівницькому товаристві «Литейщик» з технічними характеристиками, зазначеними у технічних паспортах від 15.01.1992 та від 01.08.2022, які є тотожними.

При цьому беззаперечних доказів щодо виду цього майна позивачкою не надано, оскільки технічний паспорт від 15.01.1992 видано спадкодавцю ОСОБА_2 на «житловий будинок індивідуального житлового фонду», хоча в експлікації земельної ділянки зазначено про розміщення на ній «садового будинку» (а.с.26 зворот), а поняття житлового будинку та садового будинку не є тотожними, оскільки перше призначено для постійного проживання, а друге для сезонного використання у разі ведення садового господарства.

Також, позивачкою не надано достатніх та допустимих доказів того, що спадкоємець ОСОБА_2 мав право власності або право користування земельною ділянкою, на якій зведено вищевказаний будинок.

Так, згідно із ч.1 ст.13 Конституції України та ст.20 Земельного кодексу України органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу.

Таким чином, лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі.

Однак, рішення компетентного органу про надання спадкодавцю ОСОБА_2 земельної ділянки, на якій розташовано спірний будинок, зокрема для ведення садівництва, часу надання цієї ділянки, позивачкою суду не надано, а копії довідок № 12 від 01.12.2009 та № 45, виданих головою садівницького товариства «Литейщик» Загурською Л.І. (а.с.22), суд не приймає у якості допустимих доказів по справі на підтвердження вказаних обставин оскільки вони не можуть підмінювати собою вказане рішення.

Окрім того, довідка № 12 від 01.12.2009 видана більше 13 років тому, а зазначена у ній інформація лише підтверджує факт членства спадкодавця ОСОБА_2 у садівницькому товаристві «Литейщик» та користування ним земельними ділянками № НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 площею 0,08 га, що були надані йому у 1987 р., однак коли саме, яким органом та з якою метою надавалися ці земельні ділянки ОСОБА_2 , не вказано.

До того ж, довідка № 45, оформлена неналежним чином, не містить усіх необхідних атрибутів, оскільки дата видачі цього документу у відведеному для цього місці - на кутовому штампі, відсутня, у нижньому лівому куті мається напис «14 березня 2022 року», однак не зрозуміло ким саме вчинено цей напис, оскільки він міститься після підпису особи, що видала цей документ.

При таких обставинах твердження позивачки щодо зведення спадкодавцем ОСОБА_2 саме садового будинку на земельній ділянці відповідного цільового призначення суд оцінює критично.

Також, позивачкою не надано доказів на підтвердження розміру вказаної земельної ділянки.

Так, згідно заявлених вимог, вона просить визнати за нею право власності на садовий будинок, що розташований на земельній ділянці того розміром 0,004 га, однак згідно вищевказаних технічних паспортів, розмір цієї ділянки становить 443 кв.м, що є більшим від зазначеного позивачкою розміру.

Окрім того, позивачкою не надано доказів, що садовому будинку присвоювалася адреса та він має зазначений нею номер - 169, а згідно технічного паспорту від 01.08.2022 вказана будівля розташована у садівницькому товаристві «Литейщик» на земельній ділянці № НОМЕР_3 , що не є тотожним.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів ( Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р.; «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р.).

Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачкою окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачкою поза розумним сумнівом, не доведено, що спадкодавець ОСОБА_2 мав у користуванні земельну ділянку для ведення садівництва у садівницькому товаристві «Литейщик» де збудував садовий будинок, тобто здійснив будівництво на земельній ділянці відповідного цільового призначення, тому достатні підстави для визнання за позивачкою, в межах заявлених вимог, права власності у порядку спадкування на садовий будинок АДРЕСА_3 , розташований у садівницькому товаристві «Литейщик» на земельній ділянці площею 0,004 га, відсутні, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 992 грн. 40 коп. слід віднести на її рахунок.

На підставі ст.ст.331, 376, 1216, 1218 ЦК України, ст.20 ЗК України та керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 247, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, треті особи - садівницьке товариство «Литейщик», приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Бас Яніна Анатоліївна - відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок позивачки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 21 лютого 2023 року.

Головуючий - суддя: підпис А.А. Борцова