Справа №732/1218/22
Провадження №2/751/508/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2023 р. місто Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова

в складі: головуючого - судді - Павлова В.Г.,

секретаря - Овдій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новозаводського районного суду м. Чернігова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби у Чернігівській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про стягнення шкоди -

за участі сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

представник третьої особи - Маюра А.М.

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції учасників справи.

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ГУ Державної казначейської служби України у Чернігівській області про стягнення 418343,89 грн шкоди, яку позивач зазнав внаслідок дії ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання таким, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.

В обґрунтування вимог вказує, що він є особою із інвалідністю 2 групи, учасником ліквідації аварії на ЧАЕС першої категорії, і на нього поширюється дія ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої пенсія особам із інвалідністю, у яких встановлено зв`язок захворювання із роботами по ліквідації аварії на ЧАЕС, не повинна бути нижче 8 мінімальних пенсій за віком.

Внаслідок визнання неконституційними вище зазначених положень закону за період з 01.01.2015 року по 30.08.2021 року йому завдано шкоду в розмірі 531 413,52 грн, яку позивач просив стягнути з обґрунтуванням на ст.ст.22,1173 ЦК України.

26.01.2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що Головне управління Державної казначейської служби у Чернігівській області в силу свої функціональних обов`язків не є учасником спірних правовідносин. Воно є неналежним відповідачем по даній справі.

Також вказує, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Вважає, що позивачем не доведено наявності всіх елементів правопорушення, що є підставою для звільнення особи від відповідальності. Крім того, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями управління та завданою шкодою.

26.01.2023 року головним управлінням Державної казначейської служби у Чернігівській області подано відзив на позовну заяву в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі /а.с.26-29/.

01.02.2023 року позивач подав відповідь на відзив /а.с.35-38/.

09.02.2023 року представником третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, подані письмові пояснення/а.с.52-55/, відповідно до яких у задоволенні позовної заяви просили відмовити у повному обсязі.

ІІ. Пояснення ( клопотання) учасників справи.

Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 12.01.2023 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче судове засідання /а.с.22/.

Ухвалою суду від 02.02.2023 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду /а.с.49/.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області, та отримує пенсію по 2 групі інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із роботами по ліквідації наслідків ЧАЕС, відповідно до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.7, 8-9).

Позивач звертався 14.11.2022 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із відповідною заявою про перерахунок пенсії.

Згідно довідки від 22.11.2022 року, ОСОБА_1 за період з січня 2015 року по серпень 2021 року включно фактично отримав пенсію по інвалідності в розмірі 467 376,11 грн. (а.с.8-9).

V. Оцінка Суду.

Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції закону від 06 червня 1996 року було передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по І групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по ІІ групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по ІІІ групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, яка набрала чинності з 1 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах із відповідних питань. Мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено в Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 року № 1210 зі змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктом 11 Порядку мінімальний розмір пенсії становить:

1) для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї: осіб з інвалідністю I групи - 180 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; осіб з інвалідністю II групи - 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; осіб з інвалідністю III групи - 145 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до абзацу першого пункту 12 Порядку, у разі коли розмір пенсійної виплати (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною) не досягає в осіб з інвалідністю - учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, I групи - 285 відсотків, II групи - 255 відсотків, III групи - 225 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, виплачується щомісячна державна адресна допомога до пенсії у сумі, що не вистачає до зазначених розмірів.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_3 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII. Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-XII, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII.

Конституційний Суд, по суті, припинив обмеження права власності з боку держави, яке діяло протягом певного строку та апріорі завдало збитків певній категорії громадян, в тому числі і позивачу.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Muller v. Austria» кваліфікував виплату пенсій як право власності особи, а відповідно невиплату - як порушення цього права.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 29.06.2021 року статтю 53, частину 3 статті 54, статтю 57, частину 3 статті 59, статтю 60 викладено в новій редакції, Закон доповнено статтями 60-1, 60-2. В зазначеному Законі відсутній порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої громадяни України зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII.

Позивач має право на компенсацію від держави за невиконання нею свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. В той же час, реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України», § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (ухвала ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

Таким чином, передбачене у рішенні Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) право (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої зазнала позивач внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі»).

Отже, обов`язок держави розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої особи зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII як на час звернення позивача до суду, так і на час розгляду даної справи, не виконано - порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої позивач зазнала внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII державою не розроблено.

У Рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що «відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування» (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).

При вирішенні даного спору суд застосовує положення частини третьої статті 152 Конституції України як норми прямої дії (постанови Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 127/23853/18; від 02.12.2020 року у справі № 127/25001/18; від 25.09.2019 року у справі № 127/26097/18).

Закони - сукупність правил загального характеру, які щодо конкретних осіб застосовуються через виконавчі акти. Шкода є наслідком не тільки наявності неконституційної норми закону чи іншого правового положення, а й акту їх застосування. На підставі закону, визнаного неконституційним, були вжиті конкретні дії органів державної влади (нарахування та виплата пенсії у меншому розмірі, ніж встановлено ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Суд погоджується, що внаслідок цих дій (застосування неконституційного акту) позивач зазнав матеріальної шкоди, яка виражається у вигляді доходів, які він міг б реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII).

Оскільки пенсію позивачу виплачували в розмірі, значно меншому, ніж передбачено у вищевказаному законі, то суд погоджується як із розрахунком, так і з розміром шкоди, визначеним позивачем в сумі 418343,89 грн.

Суд вважає, що зазначена сума не призведе до збагачення позивача, вона лише компенсує завдану протягом тривалого часу шкоду.

Належним відповідачем у даній справі є держава Україна в особі відповідного територіального органу Державної казначейської служби України, з чим суд погоджується з огляду на таке.

Відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету.

Таким чином, належним відповідачем у цій справі є саме держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Державна казначейська служба України (її територіальний орган), яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, справа № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

При вирішенні даного спору суд також керується положеннями ст.8 Конституції України, згідно з якою: в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1); її норми є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції гарантується (ч.3).

Суд враховує, що органи Пенсійного фонду України, які нараховували і виплачували пенсію, діяли на підставі чинного на той час закону та в межах своїх повноважень, а отже, приписів ст.ст.6 та 29 Конституції не порушували.

Конституційний Суд України в рішенні від 30.05.2001 року у справі №1-22/2001 за конституційним зверненням ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» зазначив: «…Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (ст.3,16,22).

Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків ... ст.152 Конституції України зобов`язує державу відшкодовувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними».

Відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

При цьому положення ч.3 ст.152 Основного Закону прямо відсилається на спеціальний закон. Проте закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий - позитивний обов`язок державою не виконано.

Суд вважає, що неприйняття державою Україна закону, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не є підставою для відмови в задоволенні даного позову з огляду на викладене вище.

Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно до ст.77 ЦПК України належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України).

Дослідивши і проаналізувавши доводи позову в сукупності з правовими нормами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат

У відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивач, відповідно положень п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4183,43 (1% від ціни позову - 418 343,89 грн.).

Керуючись ст.ст.76-89,141,258,259,263-265,352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби у Чернігівській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про стягнення шкоди - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання 418 343 (чотириста вісімнадцять тисяч триста сорок три) грн. 89 коп. шкоди, яку він зазнав внаслідок дії частини 3 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.

Стягнути з Державної казначейської служби у Чернігівській області на користь держави судові витрати з оплати судового збору у розмірі 4183 (чотири тисячі сто вісімдесят три) грн. 43 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Головне управління Державної казначейської служби у Чернігівській області (14000, м. Чернігів, вул. Реміснича, буд. 27, )

Третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (14005, м. Чернігів, вул. П`ятницька, буд. 83А, )

Суддя В.Г.Павлов