справа № 153/1653/19-ц головуючий у суді І інстанції Писанець В.А.
провадження № 22-ц/824/591/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.

з участю секретаря в особі помічника судді Мариненко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури та суду,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із даним позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури та суду, в якому просили суд: витребувати матеріали кримінального провадження №0000074 від 15 листопада 2018 року; кримінальне провадження за ЄРДР №0000074 від 15 листопада 2018 року закрити без реабілітуючих підстав; стягнути за рахунок державного бюджету солідарно на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 завдану Ямпільським райапаратом Державного Політичного управління УССР, Могилів-Подільською Прокуратурою та Особовою Нарадою Колегії Головного Політичного управління УРСР майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 2 087 281,33 грн. та в рахунок відшкодування частини моральної (немайнової) шкоди 500 000,00 грн., загальною сумою - 2 587 281,33 грн.; з метою проведення подальших пошуків для визначення долі ОСОБА_3 після 1937 року встановити, що ОСОБА_3 1882 року народження та ОСОБА_4 є одна й та ж сама особа; визнати датою смерті ОСОБА_3 осінь 1937 року.

В подальшому позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду заяву про збільшення позовних вимог та клопотання про приєднання доказів. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивачі просили стягнути з державного бюджету в особі Державної казначейської служби України за рахунок списання з бюджетного рахунку держави на користь ОСОБА_1 - в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 5 242 901 грн. 31 коп., з яких втрата заробітку спадкодавцем складає 2 269 652 грн. 97 коп.; на користь ОСОБА_2 - в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 5 242 901 грн. 31 коп., з яких втрата заробітку спадкодавцем складає 2 269 652 грн. 97 коп.; на користь ОСОБА_1 - розмір моральної шкоди 7 109 438 грн. 86 коп.; на користь ОСОБА_2 - розмір моральної шкоди 7 109 438 грн. 86 коп.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року від 24.11.2020 року задоволено клопотання позивача та прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог (т.2, а.с. 54).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури та суду залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

При цьому, зазначає, що діючим ЦПК України не передбачено залишення судом першої інстанції позову без задоволення, а, отже, неможна вважати, що справа закінчена. Зазначає, що залишення без задоволення позовних вимог, які ґрунтуються на висновку про реабілітацію спадкодавця позивачів, визнаних потерпілими, є порушенням Європейських стандартів щодо захисту прав потерпілих від насильницьких злочинів, а також положення статті 15.b Статуту Ради Європи державною-членом Європейської Конвенції «Про відшкодування збитків жертвам насильницьких злочинів». Апелянт наголошує, що позивачі мають законне право на відшкодування заподіяної шкоди у вигляді грошової виплати, пов`язаної із заподіянням їм матеріальної і моральної шкоди за рахунок державного бюджету України в зв`язку з діями та бездіяльністю досудового слідства, прокуратури та суду. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 17 березня 2021 року в справі № 420/239/20, зазначає, що саме на суб`єкт владних повноважень покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумності, несправедливості) її розміру, визначеного позивачем. У даному випадку, на думку апелянта, відповідач не спростував права позивачів на відшкодування заподіяної шкоди.

Також апелянт, посилаючись на пункт 56 вищевказаної постанови Верховного Суду, вказує, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнала психологічних страждань та розчарувань, а, отже, не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Зазначає, що Верховним Судом зроблені висновки про те, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що в контексті вищевикладеного, позивачі отримали додатковий стрес та зазнали моральної шкоди від винесення судом першої інстанції незаконного рішення, що оскаржується.

Вважає, що повністю доведено, що позивачам заподіяно матеріальну та моральну шкоду незаконними діями та бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, суду, що виражається у відсутності повідомлення і роз`яснення права безпосередньо реабілітованому з 1989 року ОСОБА_3 поновлення його майнових, соціальних, суспільних, компенсаційних та інших прав, що по сьогоднішній день не виконано, хоча в 1989 році він не був визнаний померлим, а також не відшкодовано потерпілим позивачам матеріальну й моральну шкоду, що заподіяно їм безпосередньо. Окрім того, апелянт наголошує, що встановлено в обвинувальному вироку суду та іншому рішенні суду (за чинними законами, що діяли у 1932 році - в обвинувальному висновку відповідального органу з додатком - довідкою про відібране майно) факту незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, що обмежили та порушили права та свободи ОСОБА_3 , а також за наслідками його засудження - права його дружини, дітей, онуків, правнуків. Вказує, що позивачами надані суду всі належні і допустимі докази, які доводять безумовне право на спадок за ОСОБА_3 , а також доказ того, що позивачі встановлені єдиними живими спадкоємцями за ОСОБА_3 .

При цьому апелянт також зазначає, що судом в оскаржуваному рішенні зазначено, що суд розглядав зовсім інші питання, які не заявлялися позивачами і не ініціювалися відповідачем. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції розглядалися не заявлені вимоги. Встановлювався факт правонаступництва, який вже встановлений слідством і не заперечувався відповідачем. Судом першої інстанції досліджувалося питання, не заявлене позивачем щодо відшкодування майнової шкоди безпосередньо ОСОБА_3 , а не позивачам, а також знятого позивачами пункту позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3 померлим у 1937 році, адже слідством вже встановлено його загибель в тюрмі під час льодової повені в період 23 березня - 07 квітня 1932 року. Наголошує, що позивачі просили у своїх первинних позовних вимогах про закриття кримінального провадження № 0000074 від 15 листопада 2018 року без реабілітуючи підстав, а не за реабілітуючими підставами. Крім цього, вказує, що судом першої інстанції не досліджено повністю письмовий доказ - Висновок № 29/2020/02/20 від 11 квітня 2020 року, що підтверджується зазначенням судом підписання цього Висновку датою 09.04.2020 року, в той час, коли датою його підписання є 11.04.2020 року (тобто, після його роздруківки). Звертає увагу апеляційного суду на те, що згідно заявлених позовних вимог від 06 липня 2020 року позивачами не заявлялося питання про визнання правонаступництва та розглянутого судом питання про встановлення дати смерті ОСОБА_3 осінь 1937 року, що досліджувалося судом.

На думку апелянта, суд першої інстанції не розглянув для оцінки і встановлення дійсних обставин справи довідки досудового слідства № 6462/227 від 05 листопада 2019 року, а також постанову від 13 лютого 2019 року, якими прямо і чітко зазначені ті обставини, що є безумовною підставою для відшкодування заподіяної позивачам шкоди. Окрім того, апелянт вказує, що позивачами було надано належні докази для підтвердження наявності майна та його втрату (додатки 7-11). Наголошує, що оскаржуване судове рішення не містить дослідження належним чином завірених архівом документів, що містяться в матеріалах справи. Вважає, що судом першої інстанції не досліджено та не оцінено наданий відповідачем відзив від 15 жовтня 2020 року, підписаний, на думку, апелянта, неналежною особою, без повноважень, але який фактично не спростував факти і обставини справи і не змінював суті спору.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції мав взяти до уваги, що відповідач своїми діями повного ігнорування судового процесу, а також неподання жодного письмового заперечення суду не надав, не брав участі в дебатах і не просив суд не задовольнити позовних вимог. Звертає увагу апеляційного суду на те, що постанова Ямпільського відділення поліції Могилів-Подільського відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницький області Національної поліції не оскаржувалася відповідачем і не ставилася під сумнів ні особами від відповідача, ні судом.

Також апелянт вказувала про те, що судом неправдиво зазначено, що Висновок фахівця в галузі психології № 29/2020/02/20 від 11.04.2020 року не відповідає ст. 106 ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження в справі та встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзиву до суду не надходило.

У судовому засіданні апелянт просив апеляційну скаргу задовольнити за наведених у ній доводів.

Позивачка ОСОБА_2 з апеляційною скаргою погодилася і просила її задовольнити.

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на електронну пошту, зазначену стороною в матеріалах справи, як засоби для зв`язку та повідомлення, до суду не з`явився, однак його неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до архівних довідок № 07-224/5, № 07-227/5, виданих 28 серпня 2018 року Державним архівом Вінницької області Вінницької обласної державної адміністрації, у документах колишнього УКДБ у Вінницькій області є слідча справа за 1932 рік на ОСОБА_3 , 1882 року народження, українця за національністю, уродженця та мешканця с. Цекинівка Ямпільська району Вінницької області.

Також, у зазначених довідках вказано, що заарештований 28 березня 1932 року за звинуваченням, передбаченим ст. 54-10, 56-24 КК УСРР. Постановою Особливої Наради при Колегії ДПУ УСРР від 13 травня 1932 року засуджений до 3 років вислання в Казахстан. Подальша доля невідома. Висновком прокурора Вінницької області від 28 грудня 1989 року ОСОБА_3 реабілітовано (Том1, а.с. 15-16).

Згідно з архівними довідками № 07-225/5, № 07-228/5, виданими 28 серпня 2018 року Державним архівом Вінницької області Вінницької обласної державної адміністрації, у документах колишнього УКДБ у Вінницькій області є слідча справа за 1937-1938 роки на ОСОБА_5 , 1887 року народження, українку за національністю, уроженку та мешканку с. Цекинівка Ямпільська району Вінницької області. Склад сім`ї на час арешту: дочки ОСОБА_6 , 24 року , ОСОБА_7 , 18 років, ОСОБА_8 16 років.

Також, у зазначеній довідці вказано, що заарештована 01 листопада 1937 року за звинуваченням, передбаченим ст. 20, 54-1 «а» КК УСРР. Постановою наркома внутрішніх справ СРСР і Прокурора СРСР від 21 грудня 1937 року засуджена до розстрілу. Розстріляна 02 січня 1938 року у місті Вінниця. Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду УРСР від 31 жовтня 1964 року ОСОБА_5 реабілітована посмертно (Том І а.с. 17-18).

У відповідності до довідки № 07-223/5, виданої 28 серпня 2018 року Державним архівом Вінницької області Вінницької обласної державної адміністрації, у документах колишнього УКДБ у Вінницькій області є слідча справа за 1938 рік на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українку за національністю, уроженку та мешканку с. Цекинівка Ямпільська району Вінницької області. Склад сім`ї на час арешту: самотня.

Також, у вказаній довідці вказано, що заарештована 21 лютого 1938 року за звинуваченням, передбаченим ст. 54-1 «а», 56-10 КК УСРР. Постановою УДБ МВ НКВС від 04 травня 1938 року справа на ОСОБА_6 припинена в ході слідства (Том І а.с. 19).

У довідці № 07-2930/7, виданій 06 вересня 2018 року Державним архівом Вінницької області Вінницької обласної державної адміністрації зазначено, що у книзі актових записів про шлюб громадян по с. Цекинівка Ямпільського району Вінницької області за 1939 рік є актовий запис № 18 від 14 липня 1939 року про одруження такого змісту: ОСОБА_10 (так у документі), 27 р., українець, першим шлюбом, наречена: ОСОБА_6 (так у документі), 26 р., українка, розлучена, другим шлюбом. Прізвище після шлюбу: він - ОСОБА_10 , вона - ОСОБА_6

У відповідності до повідомлення прокуратури Вінницької області № 04/2/2-182-18 від 19 листопада 2018 року за підписом першого заступника прокурора області Нікітчина Р. прокуратурою області відомості за повідомленнями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про злочин від 26 жовтня 2018 року, які надійшли з Генеральної прокуратури України, щодо вчинення кримінального правопорушення правоохоронними органами за фактом притягнення завідомо невинних осіб до кримінальної відповідальності та з інших питань розглянуто. Могилів-Подільською місцевою прокуратурою до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами його розгляду 15 листопада 2018 року внесені відомості за № 0000074 та № 0000073 за фактами незаконного притягнення у 1932-1937 роках головою Цекинівської сільської ради Грабовським С.Я. та іншими до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 та його дружину ОСОБА_5 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 372 КК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт завдання матеріальної шкоди позивачам у визначеному ними розмірі, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості. Окрім того, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, судом зазначено, що суду не надавалися докази того, що вказана особа, яка зробила висновок психологічного дослідження, є судовим експертом та попереджалася про кримінальну відповідальність відповідно до ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок. Питання про призначення судової психологічної експертизи в ході судового розгляду перед судом не порушувалось. Натомість позивачам було роз`яснено їх право на заявлення клопотання про призначення судово-психологічної експертизи. Вимоги позову щодо визнання датою смерті ОСОБА_3 осінь 1937 року також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, а отже, такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

При цьому, як було зазначено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Верховний Суд зауважував, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, діяннями якого завдано шкоду. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивачі, звертаючись до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури та суду визначили відповідачем Державу Україну в особі Державної казначейської служби України, тобто орган, який безпосередньо не є заподіювачем шкоди.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що в справі № 420/239/20, на правові висновки Верховного Суду в якій апелянт посилалася, позивач також зверталася з позовом до того органу, діяннями якого завдано шкоду (Головне управління Національної поліції в Одеській області, Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції) за участю третіх осіб: Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, дільничного офіцера поліції Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області старшого лейтенанта поліції Назаренка Олександра Володимировича, поліцейських 1-ої роти 2-го батальйону Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області Стадніка Олександра Вікторовича, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Отже, належним відповідачем у справі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури та суду є держава в особі того органу, діяннями якого завдано шкоду. Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що позивачі пред`явили даний позов до неналежного відповідача, оскільки Державне казначейство України у даній справі не є органом, діяннями якого завдано шкоду.

При цьому, під час перегляду справи у апеляційному суді позивачі пояснили, що шкода їм заподіяна органами прокуратури.

Однак такий орган до участі у справі залучено не було, а залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22).

При цьому, апеляційний суд бере до уваги, що установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Враховуючи вказані висновки, які є обов`язковими до застосування судом (ст.263 ЦПК України), апеляційний суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури та суду слід було відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову з цих підстав, а тому не надає оцінку іншим доводам апеляційної скарги, які стосуються розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року - скасувати та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури та суду - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А.Нежура