Справа № 445/1515/22
провадження № 2/445/173/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бакаїм М. В.

секретаря судового засідання Стеців Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Золочів Львівської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання для подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання, мотивуючи її тим, що їх шлюб зареєстровано 29.05.2009 року. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з матір`ю. З вересня 2022 року вони припинили подружні стосунки, проживають окремо. Він проживає у житлі. яке винаймає. Щоб майно, яке буде придбано під час їх окремого проживання, не вважалося спільною сумісною власністю подружжя, просить встановити для них режим окремого проживання.

Ухвалою Золочівського районного суду від 03.11.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

В судове засідання представник заявника ОСОБА_5 не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, просить задовольнити позовну заяву та встановити режим окремого проживання.

20.01.2023 року відповідачка ОСОБА_2 надала суду заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутності.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, вважає, що позовну заяву слід задовольнити .

Судом встановлено, що 29.05.2009 року міським відділом рєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , актовий запис № 802 .

Під час шлюбу у подружжя народилися двоє дітей : ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 .

Відповідно до даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: с. Гончарівка Золочівського району Львівської області, а ОСОБА_1 - в АДРЕСА_1 .

Як вбачається із копії договору оренди № 2/59 від 17.12.2019 року, адреса проживання позивача - АДРЕСА_2 .

Згідно зі статтею 56 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до статті 119 Сімейного кодексу України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Положення статті 120 Сімейного кодексу України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором.

У разі встановлення режиму окремого проживання: 1. майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2. дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

У відповідності з роз`ясненнями, що містяться у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 Сімейного кодексу України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку статті 119 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Аналізуючи зміст диспозиції статті 119 Сімейного кодексу України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям.

Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної

сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя.

З огляду на викладене, беручи до уваги, що з часу фактичного припинення спільного проживання сторін і на час розгляду справи судом сторони не поновили спільного проживання, суд вбачає підстави для встановлення режиму окремого проживання подружжя сторін.

Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений.

Встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який, не бажає продовжувати спільне життя. Встановлення режиму окремого проживання подружжя не припиняє їх батьківських прав та обов`язків.

За таких обставин, ураховуючи, що заявники проживають за різними адресами і сімейні відносини подружжя припинені, суд дійшов висновку про задоволення спільної заяви подружжя про встановлення режиму окремого проживання.

Відповідно до частини 2 статті 119 Сімейного кодексу України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.56, 119, 120 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 11, 13, 141, 211,247, 258, 263-265, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в :

позовну заяву задовольнити.

Встановити для подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шлюб яких зареєстровано 29.05.2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 802, режим окремого проживання починаючи з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М. В. Бакаїм