Справа № 278/3172/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Мороз К. Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою адвоката Дмитренка Володимира Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожа Віктор Віталійович про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

І. Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою, у якій просить визнати недійсними договори дарування:

- 45/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В. В., зареєстровано в реєстрі за № 177 від 30.01.2020 року;

- ід. частини земельної ділянки кадастровий номер :02:001:1212 площею 0,2275 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожі В. В., зареєстровано в реєстрі на № 176 від 30.01.2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивака, будучи під постійним психологічним тиском брата ОСОБА_2 , який неодноразово погрожував останній, уклала оспорювані договори дарування. Вказала, що відповідач часто зловживав алкгольними напоями, відтак влаштовув сварки з цього приводу.

Посилаючись на наведене, вважає, що вищенаведені договори дарування нерухомого майна є недійсними в силу вимог ст. ст. 203, 215, 231 ЦК України.

ІІ. Процедура, позиції сторін, допит свідків.

У відзиві на позовну заяву представник позивача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 46-48); вважає, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування був укладений проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психологічного тиску з боку відповідача.

Представником позивача подано відповідь на відзив (а.с. 65-68), де просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі; вважає, що відповідач не спростував твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог; зазначає, що відзив містить лише перелік норм права, що містять визначення договору дарування, умови визнання його недійсним тощо, а основна увага у відзиві зосереджена на обґрунтуванні відмови надати відповідь у порядку ст. 93 ЦПК України.

Представником відповідача подано письмові пояснення (а.с. 75-76), у яких просить у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування частини земельної ділянки від 30.01.2020 року та частини житлового будинку від 30.01.2020 року відмовити у повному обсязі.

У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, її доводи надуманими, що не підтверджуються доказами; просить відмовити у їх задоволенні (а.с. 102-103).

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що відповідач постійно чинив тиск і у зв`язку з тим, що він являється їй братом, вона не мала бажання викликати поліцію кожного разу, коли такі випадки відбувались. Зазначила, що у неї погіршився стан її здоров`я, оскільки цей психологічний тиск відбувався систематично, тому вона і вимушена була підписати договір дарування частини майна на користь відповідача.

Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Зазначила, що письмові пояснення свідків не можуть братись судом до уваги як докази, оскільки ці особи не допитувались у судовому засіданні в якості свідків особисто. Інші свідчення також не свідчать про фактичні обставини справи.

Позивач під час розгляду справи повідомив, що дійсно був період, коли він зловживав алкогольними напоями, однак сварок з сестрою у них не було. Він ніколи не чинив тиск на позивача щодо відчуження йому частки подарованого майна; зауважив, що з боку батька було не справедливо все нерухоме майно подарувати лише сестрі. Батько дійсно звертався до сестри з проханням про відчуження на його користь спірного майна. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважає їх недоведеними жодним доказом, відтак у їх задоволенні просив відмовити. Пояснив, що батько просив, але не тиснув щодо відчуження дарування спірного нерухомого майна на користь відповідача.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 (батько сторін) показав, що спірний будинок подарував своїй дочці ОСОБА_4 , яку згодом просив переписати другу половину будинку на ОСОБА_5 . ОСОБА_4 не була проти того, щоб переписати на брата половину майна. Зазначив, що проживає в частині будинку з сином; свідком того, щоб ОСОБА_5 погрожував ОСОБА_4 він не був. Вказав, що ОСОБА_5 зловживав алкоголем. Зазначив, що в принципі відносини в сім`ї нормальні, іноді трапляються сварки.

Свідок ОСОБА_6 (чоловік ОСОБА_4 ) показав, що з ОСОБА_5 він стикався лише з питань виоробничого характеру, оскільки разом працювали. Зазначив, що відносини між сестрою і братом напружені, але ситуацію намагались ніколи не ускладнювати. Коли ОСОБА_5 дізнався про оформлення договору дарування на користь ОСОБА_4 , була суперечка, яка відбулась за ініціативи ОСОБА_5 , він був страшно не задоволений. Зазначив, що поліпшення у будинку робили в основному вони з ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 зробив лише свою кімнату. Вказав, що ОСОБА_4 спонукало подарувати ОСОБА_5 частини будинку сварки, які він же і влаштовував; останній просив тестя, щоб він ОСОБА_4 переконав подарувати частини будинку, через що вона і подарувала брату частину будинку. Зазначив, що зі слів дружини йому відомо про сварки, які ОСОБА_5 періодично влаштовує. Щодо того чи відповідач погрожував ОСОБА_4 вказав, що особисто він присутнім при таких погрозах не був, але дружина неодноразово про це розповідала.

Свідок ОСОБА_7 (сестра відповідача по матері) показала, що перебуває із позивачем в дружніх стосунках, спілкується з нею; з братом теж перебуває у нормальних відносинах. Зазначила, що ОСОБА_4 самостійно відписала ОСОБА_5 частину спірного майна; їй ніколи ОСОБА_4 не скаржилась, що ОСОБА_5 чинить якийсь тиск щодо неї. Пояснила, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 не були у неприязних стосунках та при ній ніколи не з`ясовували стосунків. Батько ніколи не казав, що у ОСОБА_5 і ОСОБА_4 були неприязні стосунки. ОСОБА_4 довго не зізнавалась про переоформлення на себе будинку від батька; остання розповідала, що вона допомогла оформити батьку паспорт, за це він оформив майно на неї. Зараз у спірному будинку живуть сторони і їх батько.

Свідок ОСОБА_8 (бувша невістка позивача) зазначила, що перебуває у добрих стосунках як з ОСОБА_4 , так і з ОСОБА_5 . Показала, що у сторін ніколи не було дружніх стосунків. ОСОБА_5 жив з бабою, відтак вважав, що це його спадщина, бо хата та земля були оформлені на ній. Зазначила, що була свідком випадків, коли ОСОБА_5 сварився та кричав на ОСОБА_4 , що вона «злодійка» та на батька, що він «продався за гроші». Вказала, що батько сторін також часто казав ОСОБА_4 , щоб вона відписала ОСОБА_5 частину майна. Ще до укладання договору дарування вона бачила, як ОСОБА_5 було погано, у зв`язку з білою гарячкою (від якої він лікувався у 2010-2011 роках), тому йому викликали швидку. Після укладення договору дарування відношення у сім`ї не покращились; ОСОБА_5 вживав алкоголь. ОСОБА_5 взагалі не господарював і не доглядав за будинком; не приймав участь у ремонті, тощо. Також додала, що ОСОБА_4 казала їй, що не знає, що очікувати від ОСОБА_5 , бо він особа непередбачувана.

Свідок ОСОБА_9 (подруга ОСОБА_4 та бувша колега) показала, що ОСОБА_5 знає зі слів свого чоловіка; бачила його коли приходила у гості до ОСОБА_4 . Зазначила, що чула, як ОСОБА_5 прямим текстом казав: « ОСОБА_10 коли це вже буде? Коли вже відпишеш мені хату?». Підтвердила, що їй відомо про випадок з батьком та про той факт, що ОСОБА_5 зловживав алкоголем. Вказала, що вони живуть в одній хаті, але у різних кімнатах. Батько просив ОСОБА_4 подарувати ОСОБА_5 частку майна. Зазначила, що батько подарував ОСОБА_4 хату, оскільки саме вона за ним весь час доглядала, купувала ліки, тощо.

Свідок ОСОБА_11 показав, що знає з народження відповідача; з 2017 року працюють в одній бригаді; підтримують з ним дружні відносини. Зазначив, що ніяких погроз з боку відповідача не було, але знав, що є якісь негаразди зі спадковим майном. Вказав, що знає ОСОБА_4 як сусідку по селу та доньку ОСОБА_12 батька сторін. Зазначив, що чоловік позивачки ОСОБА_13 , також працює разом з ними в бригаді. Відносини між ними були рівні, ділові; сварок не було жодних.

ІІІ. Фактичні обставини справи, які встановлені судом.

Встановлено, що сторони у справі є рідними братом та сестрою.

29.04.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_3 дарує (передає у власність безоплатно), а ОСОБА_1 приймає у власність в якості дарунку житловий будинок АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В. В., зареєстровано в реєстрі за № 1293 (а.с. 11-12).

29.04.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 дарує (тобто передає у власність безоплатно), а ОСОБА_1 приймає у власність у якості дарунку земельну ділянку (кадастровий номер :02:001:0912) площею 0,33 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В. В, зареєстровано в реєстрі за № 1296 (а.с. 13-14).

30.01.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування частини житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_1 дарує (передає у власність безоплатно), а ОСОБА_2 приймає у власність в якості 45/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В. В, зареєстровано в реєстрі за № 177 (а.с. 15-17).

30.01.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування частини земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 дарує (передає у власність безоплатно), а ОСОБА_2 приймає у власність в якості дарунку ід. частини земельної ділянки (кадастровий номер 0:02:001:1212) площею 0,2275 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В. В, зареєстровано в реєстрі за № 176 (а.с. 18-21).

Відповідно до характеристики, виданої Глибочицькою сільською радою Житомирського району Житомирської області на ОСОБА_2 (а.с. 49) останнє місця роботи опалювач-сезонний відділу землевпорядкування, екології, ЖКГ, містобудівництва та господарської діяльності Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області; за час роботи зарекомендував себе як відповідальний і дисциплінований працівник, який може проявляти ініціативу і прийняти правильне рішення в питаннях, що стосуються його професійної діяльності і знаходяться в межах його компетенції; взаємовідносини з колективом склалися хороші, підтримував співробітників у складний період, але при цьому дотримувався правил внутрішнього трудового розпорядку сільської ради; звільнений був у зв`язку з виходом з тимчасової непрацездатності основного працівника, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Згідно характеристики, виданої ПФ «Катарх» (а.с. 50) ОСОБА_2 працює другий опалювальний сезон у ПФ «Катарх» на посаді машиніста котлів 2-го розряду; за період перебування на посаді машиніста котлів зарекомендував себе позитивно, як фахівець у галузі виробництва теплової енергії. Ділової якості проявив на найвищому рівні, постійно прагне до самовдосконалення. За характером спокійний та врівноважений, жодної скарги від клієнтів певної сфери обслуговування не надходило, тільки позитивні відгуки; в колективі користується повагою та авторитетом. У порушенні техніки безпеки помічений не був.

Відповідно до довідки КНП «Житомирська багатопрофільна опорна лікарня» Новогуйвинської селищної ради про результат наркологічного огляду № 462, ОСОБА_14 психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання психоактивних речовин не виявлено (а.с. 51).

Згідно довідки КНП «Житомирська багатопрофільна опорна лікарня» Новогуйвинської селищної ради № 492 (а.с. 52) у ОСОБА_2 гострих розладів під час огляду не вияволено. Під наглядом лікаря психіатра не перебуває.

У відповіді КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради № 4662 від 29.11.2021 року (а.с. 9) повідомило, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на психіатричне лікування не надходив, на обліку не перебував.

Відповідно до довідки-характеристики виконавчого комітету Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області № 2002 від 22.11.2021 року (а.с. 106) на гр. ОСОБА_2 до сільської ради письмові скарги та компрометуючі матеріали не надходили.

Представником відповідача надані письмові пояснення осіб, які проживають по сусідству з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 104, 105), однак суд, відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, в якості доказу не бере до уваги, оскільки такі особи не були попереджені про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України.

IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з вимогами частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19).

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до вимог ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із вимогами частинами першою-третьою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нормами частини першої статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 755/1492/16-ц.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

V. Висновок суду.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В силу вимог ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 у порушення статей 79, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договору дарування під психологічним тиском з боку відповідача; не довела обставин, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого правочину; не підтвердила наявності умисних дій відповідача.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання недійсними договорів дарування слід відмовити за недоведеністю.

VI. Розподіл судових витрат по справі.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку із розглядом даної справи.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 81, 141, 158, 259, 263, 265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 203, 231, 717 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви адвоката Дмитренка Володимира Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожа Віктор Віталійович про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 17.01.2023 року.

Суддя О. М. Дубовік