Постанова

Іменем України

17 січня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/316/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 12 жовтня 2022 року

в складі судді Шевченко Т. М.

у цивільній справі №752/1421/21 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

про стягнення боргу за договорами позики

У С Т А Н О В И В:

30 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договорами позики №14/05-09 від 14.05.2009 та №25/11-09 від 25.11.2009 у розмірі 12 968 671 грн 93 коп.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14.05.2009 між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником , укладено договір позики №14/05-09, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 1 200 000,00 грн, що станом на дату укладення договору становило еквівалент 157 372,92 доларів США.

25 листопада 2009 року також між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір №25/11-09, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 300 000,00 доларів США.

Зазначав, що в подальшому право вимогами за договорами позики №14/05-09 від 14.05.2009 та №25/11-09 від 25.11.2009 було перейшло до нього від ОСОБА_3 на підставі Договору про відступлення права вимоги за договорами позики від 19.04.2019.

На момент укладення договорів про відступлення права вимоги, грошові кошти позичальником не повернуто, у зв`язку з чим 03.05.2019 на адресу відповідача направлено повідомлення про зміну кредитора та вимоги про повернення грошових коштів за договорами позики. Однак борг за договорами позики відповідач так і не повернув.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на безгрошовість правочинів, Вказав, що ці договори позики є фіктивними та складалися з метою обґрунтування походження грошових коштів, використаних ОСОБА_2 для придбання нерухомого майна. У разі визнання судом порушеного права позивача, просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, а саме положення ч. 1 ст. 256, ч. 5 ст. 261 ЦК України.

На думку позивача, неправильне застосування судом норм матеріального права полягає в тому, що відмовляючи в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції поклав в основу рішення те, що ОСОБА_3 , як первісний кредитор, у 2010 році вже звертався до суду з аналогічним позовом, який ухвалою Голосіївського районного суду м. Києві від 06 квітня 2011 року у справі №2-826/11 залишено без розгляду.

Звернув увагу, що третя особа - ОСОБА_3 в своїх поясненнях до суду зазначив про те, що він не звертався у 2010 році до Голосіївського районного суду м. Києва з вимогами про стягнення боргу за договорами позики №14/05-09 від 14.05.2009 та №25/11-09 від 25.11.2009. А предметом позову у 2010 році було стягнення коштів за іншими двома договорами позики на 50 000,00 доларів США, укладених восени 2009 року.

Додав, що ОСОБА_3 , діючи через свого представника, під час розгляду даної справи, яка переглядається, звертався з клопотанням до суду про ознайомлення з матеріалами архівної справи №2-826/11, на що було надано відповідь про те, що справа була знищена, як така, що не має науково-історичної цінності та втратила практичне значення.

Вказував, що суд в рішенні дійшов суперечливих висновків, оскільки встановив обставини порушення права позивача, наявності обов`язку відповідача повернути отримані в борг кошти та водночас дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Судом було допущено порушення норм процесуального права, а саме ч. 3 ст. 12, ст. 76-81 ЦПК України, яке полягає в тому, що суд, відмовляючи в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, поклав в основу неналежний доказ - ухвалу суду від 06.04.2011, з якої не вбачається, що ОСОБА_3 звертався до суду в 2010 році з позовними вимогами про стягнення боргу саме за договорами №14/05-09 від 14.05.2009 та №25/11-09 від 25.11.2009.

Вважав, що викладені в заяві відповідача обставини щодо застосування строків позовної давності ґрунтуються на припущеннях, з якими в порушення вимог ст. 12, 68-81 ЦПК України погодився суд першої інстанції.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених в рішенні, обставинам справи.

Зауважив, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачем визнано та не заперечується те, що ОСОБА_3 у 2010 році звертався до суду з аналогічними позовними вимогами, оскільки це не підтверджується матеріалами справи. Навпаки, лише ОСОБА_3 в своїх поясненнях вказав на те, що він у 2010 році не звертався до суду з такими ж позовними вимогами. А в письмових запереченнях позивача лише зазначено про те, що у відповідності до норм процесуального законодавства у разі залишення позову без розгляду, особа не позбавлена повторно подати такий позов, тобто фактично озвучено загальні засади процесуального законодавства.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.10.2022 скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин та положень ЦПК України. Такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду про відмову в задоволенні позову та не дають підстав вважати, що було допущено порушення норм процесуального права.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення.

Третя особа - ОСОБА_3 , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

Відповідно од ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14 травня 2009 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено Договір позики №14/05-09, за умовами п. 1.1 якого позикодавець зобов?язується передати позичальнику у власність грошові кошти на умовах і в обсязі, передбаченому в цьому договорі, а позичальник - повернути позикодавцю кошти у встановлений цим договором термін.

Пунктом 1.2 Договору №14/05-09 визначено, що загальний розмір коштів, що надаються позикодавцем, складає 1 200 000,00 грн, що станом на момент укладення договору є еквівалентом 157 372,92 доларів США.

Відповідно до п. 2 договору №14/05-09, кошти повинні бути повернені позикодавцю позичальником в повному обсязі за вимогою.

Матеріали справи містять розписку, складену 14.05.2009 від імені ОСОБА_2 , згідно якої останній відповідно до п.п. 1.1., 1.2, 1.3 договору позики №14/05-09 від 14.05.2009 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі.

25 листопада 2009 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики №25/11-09, за умовами п. 1.1 якого позикодавець зобов?язується передати позичальнику у власність грошові кошти на умовах і в обсязі, передбаченому в цьому договорі, а позичальник - повернути позикодавцю кошти у встановлений цим договором термін.

Згідно п. 1.2 Договору №25/11-09, загальний розмір коштів, що надаються позикодавцем, складає 2 397 000,00 грн, що станом на момент укладення договору є еквівалентом 300 000 доларів США.

Відповідно до п. 2 Договору №25/11-09, кошти повинні бути повернені позикодавцю позичальником в повному обсязі за вимогою.

Згідно розписки, складеної 25.11.2009 від імені ОСОБА_2 , останній відповідно до п. п. 1.1., 1.2, 1.3 Договору позики №25/11-09 від 25.11.2009 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 300 000 доларів США.

19 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір про відступлення права вимоги №14/05-09, пунктом 2.1. якого визначено, що первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги до позичальника ОСОБА_2 за договором позики №14/05-09 від 14.05.2009.

В цей же день - 19 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір про відступлення права вимоги №25/11-09, пунктом 2.1. якого визначено, що первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги до позичальника ОСОБА_2 за договором позики №25/11-09 від 25.11.2009.

03 травня 2019 року ОСОБА_1 , як новий кредитор, звернувся до ОСОБА_2 з вимогами щодо повернення грошових коштів за договорами позики №14/05-09 від 14.05.2009 та №25/11-09 від 25.11.2009.

Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_2 вказаних вимог.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов?язань по поверненню грошових коштів, отриманих у позику.

Суд першої інстанції, встановивши вищевказані обставини та застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а саме положення ст. 526, 610, 1046, 1047, 1049 ЦК України, а також врахувавши, що відповідачем на підтвердження своїх заперечень не надано доказів, які б вказували на фіктивність та безгрошовість укладених договорів позики, дійшов правильного висновку про доведення факту порушення прав позивача та наявності у відповідача обов`язку повернути борг за договорами позики.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову, у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у 2010 році первісний кредитор ОСОБА_3 звертався до Голосіївського районного суду м. Києва з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів за двома договорами позики.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.10.2010 у справі №2-826/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики вжито заходів забезпечення позову.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.04.2011, постановленою у цивільній справі №2-826/11, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, залишено без розгляду (том 1 а. с. 146).

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що у справі №2-826/11 вирішувалися позовні вимоги про стягнення боргу за двома іншими договорами позики укладеними восени 2009 року на суму 50 000,00 доларів США.

Так, в апеляційній скарзі позивач посилався на те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено чотири самостійні не пов`язані між собою договори позики на загальну суму 507 372,92 доларів США, а саме: Договір позики №14/05-09 від 14.05.2009 на суму 157 372, 92 доларів США, Договір позики №25/11-09 від 25.11.2009 на суму 300 000,00 доларів США, які є предметом розгляду у даній справі, що переглядається. Ці два договори було укладено з терміном повернення позик на вимогу ОСОБА_3 . Інші два договори позики на загальну суму в 50 000,00 доларів США були укладені восени 2009 року з терміном повернення таких позик 3 місяці.

Суд, надавши оцінку належним та допустимим доказам, наявним у справі, дійшов висновку, що дані твердження позивача не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджуються належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, з огляду на наступне.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 95 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, позивач не наводив доводів щодо укладення між первісним кредитором та відповідачем чотирьох договорів позики. Позивач посилався на існування двох договорів.

Відповідач, заявляючи вимоги про застосування позовної давності, надав суду копії ухвал Голосіївського районного суду м. Києва від 05.10.2010 та від 06.04.2011 на підтвердження доводів щодо розгляду справи про стягнення коштів за договорами позики.

На спростування доводів відповідача позивач посилався на те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існували інші боргові зобов'язання.

Однак, в порушення вказаних вище вимог процесуального закону, позивачем не доведено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існували будь-які інші боргові зобов`язання, окрім тих, що є предметом розгляду у даній справі.

Зокрема, позивачем не надано суду копій цих договорів або доказів на підтвердження виконання сторонами зобов`язань за даними договорами, зокрема надання та повернення коштів, якщо є посилання на те, що спір між сторонами було врегульовано в позасудовому порядку. А відтак такі доводи ОСОБА_3 є голослівними, оскільки не були встановлені жодним із способів, наведених в ч. 2 ст. 76 ЦПК України.

Таким чином, доводи скаржника про те, що предметом позову у 2010 році у справі №2-826/11 було стягнення коштів за двома іншими договорами позик на суму 50 000,00 доларів США є необґрунтованими, оскільки жодних доказів на підтвердження таких обставин матеріали справи не містять.

Крім цього, про безпідставність таких тверджень скаржника свідчить також ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2011 року, згідно якої позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 були залишені без розгляду, що, як наслідок, не позбавляє права позивача на повторне звернення до суду з аналогічним позовом після усунення умов, які стали підставами для залишення позову без розгляду.

Таке процесуальне рішення, яким було завершено розгляд справи №2-826/11 додатково доводить те, що предметом позову у 2010 році були ті ж самі договори позики, як і у даній справі, оскільки за наявності будь-яких інших договірних зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 , які, як він стверджує, були врегульовані мирним шляхом, провадження у справі №2-826/11 було б закрито на підставі відмови позивача від позову або за мировою угодою сторін, затвердженою судом, що виключало б право на повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Отже, враховуючи, що позивачем не доведено існування інших двох договорів позики на загальну суму 50 000,00 доларів США, що були укладені восени 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з терміном повернення таких позик через 3 місяці, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини того, що спірні правовідносини, які вирішувались в суді у 2010 році стосувались саме договорів позики №14/05-09 від 14.05.2009 на суму 157 372,92 доларів США та №25/11-09 від 25.11.2009 на суму 300 000,00 доларів США, які є предметом позову у даній справі.

Вимоги ОСОБА_1 про повернення коштів, направлені відповідачу 03.05.2019, також не спростовують той факт, що у 2010 році первісний кредитор - ОСОБА_3 не звертався до суду з такими ж самими позовними вимогами як у цій справі.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд безпідставно зазначив в оскаржуваному рішенні про те, що ним не заперечується та визнано в судовому засіданні той факт, що у 2010 році первісний кредитор ОСОБА_3 звертався до Голосіївського районного суду м. Києва з аналогічними позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 спростовується поясненнями самого ж ОСОБА_1 , які він надав в судовому засіданні 22.03.2021, де вказав, що «у договорі позики зазначено, що стягнення коштів відбувається за вимогою, що дає право позивачу, представнику позивача або особі, якій кредитор переуступив договір звертатись з позовом, якщо позов був визнаний таким, що не розглядається, повторно, тому ми і звернулися повторно, не бачу в даному випадку порушень чинного законодавства» (хвилини 7.00-7.50 технічного запису судового засідання 22.03.2021).

Аналогічні пояснення ОСОБА_1 надав також у своїх письмових запереченнях на відзив, зазначивши про те, що «Є недоречним та необґрунтованим посилання відповідача на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва по справі №2-826/11, виходячи з того, що по даній справі позов залишено без розгляду, що відповідно до процесуального законодавства не позбавляє права позивача повторно звернутися з позовом» (останній абзац на ст. 2, перший абзац на ст. 3 заперечень на відзив).

З матеріалів справи вбачається, що таку позицію щодо повторного звернення з аналогічним позовом позивач змінив вже після подання відповідачем заяви про застосування строків позовної давності.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будь-яких інших договорів позики, окрім тих, що розглядаються у цій справі, суд першої інстанціїдійшов правильного висновку про те, що у 2010 році ОСОБА_3 , як первісний кредитор, звертався до Голосіївського районного суду м. Києва з аналогічними позовними вимогами до ОСОБА_2 .

Отже, як вже вказувалося вище, первісний кредитор ОСОБА_3 звертався у 2010 році до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про повернення грошових коштів за договорами позики №14/05-09 від 14.05.2009 та №25/11-09 від 25.11.2009 , який ухвалою суду від 06.04.2011 залишено без розгляду.

Майже через десять років після постановлення Голосіївським районним судом м. Києва ухвали від 06.04.2011, а саме 30 грудня 2020 року, ОСОБА_1 , як новий кредитор повторно подав позовну заяву до ОСОБА_2 з аналогічними вимогами про стягнення боргу за договорами позики №14/05-09 від 14.05.2009 та №25/11-09 від 25.11.2009.

Заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до статті 262 ЦК України, теж не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Тобто після укладення 19.04.2019 первісним ( ОСОБА_3 ) і новим ( ОСОБА_1 ) кредиторами договорів відступлення права вимоги, строки звернення до суду для ОСОБА_1 підлягають обчисленню так само, як і для ОСОБА_3 .

Зважаючи на те, що з повторним позовом до суду позивач звернувся в грудні 2020 року, тобто після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано застосовано наслідки його спливу.

Позивач не звертався з клопотанням про поновлення строку на звернення до суду з позовом та відповідно не надавав доказів про поважність причин пропуску строку позовної давності.

Також матеріали справи не містять доказів переривання та/або зупинення перебігу строку позовної давності. А звернення ОСОБА_3 у 2010 році до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, який ухвалою від 06 квітня 2011 року було залишено без розгляду, в силу положень статті 265 ЦК України не зупиняє перебігу строку позовної давності та не свідчить про те, що такий строк переривався.

Правомірність наведених вище аргументів підтверджується постановами Верховного суду №335/2402/16-ц від 25 липня 2018 року та №572/1056/15 від 10 липня 2019 року, в яких суд дійшов висновку, що в силу положень статті 265 ЦК України залишення позовної заяви без розгляду не може зупинити перебіг позовної давності, як і не може її перервати.

Не впливає на перебіг строку позовної давності і заміна кредитора за договорами позики, оскільки відповідно до ст. 262 ЦК України, заміна сторони у зобов`язанні не змінює порядку його обчислення та перебігу.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи зазначене, а також те, що 22.03.2021 відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики від 14.05.2009 та від 25.11.2009 та обґрунтовано відмовив в задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 ПК України.

З урахуванням наведеного в цілому, відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, а саме положення ч. 1 ст. 256 та ч. 5 ст. 261 ЦК України та порушив норми процесуального права - статті 12, 76-81 ЦПК України, як помилково вважає позивач.

Доводи апеляційної скарги, що суд дійшов протилежних висновків, а саме про порушення прав позивача та відмову в задоволенні позову, є необґрунтованими, оскільки пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 17 січня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець