КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 758/1354/18 Апеляційне провадження № 22-ц/824/2864/2023Головуючий у суді першої інстанції - Захарчук С.С. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Андрієнко А.М., Невідома Т.О.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду соціального страхування України, в якому просила:

визнати звільнення з роботи незаконним та скасувати наказ про звільнення від 22.12.2017 № 1024 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на роботі, на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30.12.2017;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.12.2017 по фактичну дату винесення рішення суду, який на момент подання позову становить 44 757,84 грн.

вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до наказу № 396-к від 20.08.13 її було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу розвитку матеріально-технічної бази фонду управління господарського забезпечення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

29.12.17 її було незаконно звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

При звільненні з роботи у порушення вимог КЗпП України її особисто не було попереджено за два місяці про скорочення її посади та не було їй запропоновано іншу посаду, не було враховано те, що вона є одинокою матір`ю дитини віком до 14 років та питання щодо наявності в неї переваг на залишення на посаді відповідачем не розглядалося.

З моменту прийняття постанов правління Фонду соціального страхування України «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» від 12.09.17 № 47, «Про затвердження структури органів Фонду» від 10.10.17 № 50 та видання наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26.10.17 № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці» на посади у виконавчу дирекцію Фонду приймалися інші працівники.

Отже, її звільнення проведено з порушенням вимог ст. ст. 42, 49-2, 184 КЗпП України.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08.11.2021 позов ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30.12.2017. Зобов`язано Фонд соціального страхування України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.12.2017 по 08.11.2021. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30.12.2017 (т. 2 а.с. 27-31).

В апеляційній скарзі, Фонду соціального страхування України, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вказує, що позивач навмисно затягувала процес розгляду справи щодо свого поновлення на роботі, не з`являючись на чисельні судові засідання, що призвело до збільшення розміру виплати за вимушений прогул, який передбачено ч. 2 ст. 235 КЗпП України, і зазначеним обставинам не надано оцінки.

Також, позивач без поважних причин не подав докази необхідні для вирішення спору, а саме, не довів розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому суд першої інстанції був позбавлений можливості розглянути розмір середнього заробітку та встановити його.

Окрім зазначеного, судом першої інстанції не здійснено розподіл судових витрат (т. 2 а.с. 41-48).

21.02.2022 ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що твердження відповідача, викладені в апеляційній скарзі є надуманими, хибними, неправомірними, перекрученими, що можуть ввести суд в оману. Викладені факти не підтверджені жодними доказами та документами. Тому, суд першої інстанції виніс законне, обґрунтоване та мотивоване рішення, яким поновив порушене відповідачем право на працю.

Слід зазначити, що апелянт фактично не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині правомірності звільнення позивача, тому в цій частині обґрунтованість судового рішення апеляційним судом не перевіряється.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 заперечувала проти поданої апеляційної скарги та просила її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки суду сторонами не надано довідки про заробітну плату позивача, що позбавляє суд самостійно вирахувати суму середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та зобов`язати Фонд соціального страхування України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.12.17 по 08.11.21.

Але погодитись із такими висновками в повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу № 396-к від 20.08.13 ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу розвитку матеріально-технічної бази фонду управління господарського забезпечення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (т. 1 а.с. 55).

У подальшому її було переведено на посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (т. 1 а.с. 55-56).

Відповідно до наказу директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22.12.17 ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.12.17 (т. 1 а.с. 50).

20.07.17 директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України було затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 20.07.17 у кількості 267 штатних одиниць (т. 1 а.с. 93-97).

Згідно з постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.09.17 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 01.01.18 граничну чисельність працівників Фонду у кількості 192 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць (т. 1 а.с. 87-88).

Відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України від 10.10.17 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01.01.18 структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та структуру виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (т. 1 а.с. 89-91).

Згідно з наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26.10.17 № 603 введено з 01.01.18 у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, вказані у постановах правління Фонду соціального страхування від 12.09.17 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.17 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10.10.17 № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.17 № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України» (т. 1 а.с. 15).

31.10.17 затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01.01.18 у кількості 188 штатних одиниць, за яким посади, яку обіймала позивач не перебачено (а.с. 98-103).

19.12.17 виконавча дирекція Фонду соціального страхування України звернулася до Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з поданням на масове вивільнення працівників. Серед переліку працівників було вказано ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 111-112).

22.12.17 Професійною спілкою працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України надано згоду на масове вивільнення працівників (т. 1 а.с. 113).

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1 - 3 статті 49-2, статті 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент звільнення ОСОБА_1 була одинокою матір`ю з дитиною до 14 років. Повної ліквідації підприємства не відбулося, тому звільнення позивача відбулося з порушенням норм ч. 4 ст. 40 КЗпП України, ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а саме відповідачем не було враховано той факт, що ОСОБА_1 на момент звільнення була одинокою матір`ю з дитиною до 14 років і її звільнення допускалося лише у разі повної ліквідації підприємства з обов`язковим її працевлаштуванням, а тому наказ про звільнення позивача був незаконним. Як наслідок, наявні правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30.12.17.

Щодо встановлення розміру розрахунку середньомісячного заробітку, то слід зазначити наступне.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У позові позивач просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за вимушеного прогулу з 30.12.17 по фактичну дату винесення рішення судом.

Згідно абзацу 2 частини 2 розділу ІІ Постанови Кабінету міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова № 100) (в редакції, яка діяла на момент звільнення) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У частині 8 розділу ІV Постанови № 100 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно копії довідки Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 29.12.2017 № 77, ОСОБА_1 за жовтень 2017 року отримала заробітну плату у розмірі 11 851, 42 грн, за листопад у розмірі 13 308,02 грн.

Отже, 11 851, 42 грн + 13 308,02 грн = 25 159,44 грн

Відпрацьованих робочих днів за цей період 37

Відтак, 25 159,44 грн / 37 (роб. дні) = 679,98 грн

Так, середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується за період з 30.12.2017 (наступний день після звільнення) до 08.11.2021 (день ухвалення судового рішення), оскільки суд першої інстанції у своєму рішенні визнав звільнення ОСОБА_1 із займаної посади незаконним, поновив її на роботі, та зобов`язав Фонд виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, однак, не зазначив розрахунок, і, який саме розмір середнього заробітку має бути виплачено, по суті не вирішив заявленої вимоги, тому апеляційний суд, досліджуючи копію довідки про доходи ОСОБА_1 за 2017 рік, змінює рішення суду першої інстанції в цій частині, шляхом зазначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Робочих днів за цей період становить у

2017 - 0 роб. днів

2018 - 250 роб. днів

2019 - 250 роб. днів

2020 - 251 роб. день

01.01.2021 по 08.11.2021 - 212 роб. днів, загалом - 963 роб. дня, тому апеляційний суд не бере до уваги визначену у наданому розрахунку позивача кількість робочих днів у розмірі 998.

679,98 грн * 963 = 654 820,74 грн

З огляду на зазначене, апеляційний суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 654 820,74 грн.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 умисно затягувала розгляд даної справи для збільшення суми грошового відшкодування є помилковим, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивача було незаконно звільнено із займаної посади 29.12.2017. За захистом свого порушеного права, позивач звернулась до суду із даним позовом у січні 2018 року (згідно поштової відмітки конверту - 23.01.2018) (т. 1 а.с. 32).

При цьому, слід звернути увагу на те, що учасник справи не може впливати на рішення суду у вчиненні процесуальних дій (відкриття провадження, призначення справи до розгляду, оголошення по справі перерви тощо), тому відсутні підстави вважати, що позивачем умисно затягувалось розгляд даної справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не здійснено розподіл судових витрат, то слід зазначити наступне.

Згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на те, що, дійсно, судом першої інстанції не було вирішено питання про розподіл судових витрат, при цьому, нормами діючого процесуального закону не передбачено можливість апеляційного суду самостійно вирішувати питання, які не були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, тому апеляційний суд роз`яснює учасникам справи п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, яка регулює вирішення питання стосовно невирішених позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, встановивши незаконність звільнення позивача та період за який має бути нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, не зазначив саме його розміру, тому в цій частині рішення підлягає зміні, в іншій частині рішення залишається без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Стягнути з Фонду соціального страхування України () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2017 року по 08 листопада 2021 року в сумі 654 820(шістсот п`ятдесят чотири тисячі вісімсот двадцять),74 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 17 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді А.М. Андрієнко

Т.О. Невідома