Номер провадження: 22-ц/813/3935/23
Справа № 501/4390/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В.,Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Пінькової К.Ю.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 вересня 2022 року, ухваленого Іллічівським міським судом Одеської області у складі: судді Смирнова В.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3 % річних від простроченої суми,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 21 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 як позикодавець та відповідач ОСОБА_2 як позичальник уклали договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 1000000,00 грн, які були внесені позикодавцем в якості застави за позичальника, зі строком повернення до 21 квітня 2020 року. Сума позики перерахована позивачем на розрахунковий рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області в Державній Казначейській службі України по справі № 490/12223/16-к.

Умовами договору передбачено сплату процентів за користування грошовими коштами у розмірі 5 процентів щомісяця від суми позики, що складає 60 процентів річних, які мають бути сплачені одноразово в момент повернення всієї суми позики; а також що у випадку повернення позикодавцеві суми позики позичальником до моменту повернення позикодавцеві суми внесеної застави, позикодавець зобов`язаний повернути суму застави позичальнику, про що має бути укладено Додаткова угода до Договору позики, що є невід`ємною частиною даного договору. Крім того, передбачено обов`язок позичальника у разі прострочення виконання зобов`язання сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 проценті річних від простроченої суми.

08 травня 2018 року згідно заяви ОСОБА_1 від 16 квітня 2018 року про повернення коштів, внесених у якості застави, та платіжного доручення №2651 від 05 травня 2018 року позивачу було повернено суму застави в розмірі 500000,00 грн на виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.04.2018 по справі №490/5668/17, тому між сторонами укладено додаткову угоду №1 до Договору позики від 21 квітня 2017 року з зазначенням відсутності претензій щодо повернення суми позики в розмірі 500000,00 грн позивачу.

У визначений договором строк сума позики позивачу відповідачем у повному обсязі не повернута.

06 січня 2021 року за заявою ОСОБА_1 від 21 грудня 2020 року про повернення коштів, внесених у якості застави, та платіжного доручення №10930 від 05 січня 2021 року позивачу було повернено суму застави в розмірі 500000,00 грн на виконання вироку Центрального районного суду м. Миколаєва (по справі №490/5668/17). Того ж дня між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №2 до Договору позики від 21 квітня 2017 року з зазначенням відсутності претензій щодо повернення суми позики в розмірі 1 000000,00 грн.

Оскільки відповідач не сплатив позивачу своєчасно суму позики, грошові кошти за користування сумою позики, інфляційні збитки за весь час прострочення суми позики та 3% річних від простроченої суми, тому позивач із посиланням як на правову підставу своїх вимог на ст. 509, 536, 625, 1046-1050 ЦК України просив суд стягнути з відповідача на його користь суму грошових коштів за Договором позики від 21.04.2017 року у розмірі 1 457 194,28 грн, що складається з:

- процентів за користування грошовими коштами (за місяць 5%, що складає 60% річних) з 21.04.2017 по 08.05.2018 629589,04 грн, з 09.05.2018 по 21.04.2020 586597,80 грн, з 22.04.2020 по 06.01.2021 213128,23 грн, а загалом 1 429 315,07 грн;

- пені за не своєчасне виконання грошового зобов`язання (3% річних) щодо повернення суми позики з 22.04.2020 по 06.01.2021 у розмірі 10679,21 грн;

- інфляційних збитків з 22.04.2020 по 06.01.2021 у розмірі 17200,00 грн, а всього 1457194,28 грн.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено про визнання відповідачем ОСОБА_2 вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами, однак грошових коштів для виплати вказаної суми у відповідача немає, а тому сплатити суму боргу він немає можливості. Заперечував проти пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (3% річних) щодо повернення суми позики у розмірі 10679,21 грн та інфляційних збитків у розмірі 17200,00 грн, які не ґрунтуються на умовах укладеного між сторонами Договору позики та Додаткових угод до нього. Просив суд задовольнити позовні вимоги частково.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 вересня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3 % річних від простроченої суми відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 вересня 2022 року, винести постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, посилався на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц та від 04 лютого 2020 року у справі 912/1120/16, щодо того, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється; суд жодним чином не мотивував прийняте ним рішення, обмежившись посиланням на висновки, викладені у вищевказаних постановах та помилково дійшов висновку, що позивач заявив до відповідача вимоги про стягнення процентів за користування позикою поза межами погодженого сторонами строку повернення позики; не звернув уваги, що відповідач визнав вимоги позивача щодо необхідності сплати процентів за користування грошовими коштами (за місяць користування 5%, що складає 60% річних) у розмірі 1429315,07 грн в повному обсязі, а суд за таких умов в порушення вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, не зазначив цього у рішенні, в чому саме визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси осіб.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, від представника позивача адвоката Іваніва С.П. та від представника відповідача адвоката Бочевара М.П. надійшли заяви про розгляд справи за відсутністю сторін, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 як позикодавець та відповідач ОСОБА_2 як позичальник уклали договір позики, за яким відповідачу передано 1000000,00 грн шляхом перерахування суми позики на розрахунковий рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області № 6294 в Державній казначейській службі України /код банку 820172/, для оплати застави відповідно до ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2017 року по справі №490/12223/16-к, провадження №11-сс/784/173/17 зі строком повернення до 21 квітня 2020 (а.с. 13-14).

Відповідно до п. 6 Договору позики у випадку повернення позикодавцеві суми позики від позичальника до моменту повернення позикодавцеві суми застави, внесеної відповідно до ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2017 по справі № 490/12223/16-к, провадження №11-сс/784/173/17 позикодавець зобов`язаний повернути суму застави позичальнику, про що має бути укладено Додаткова угода до Договору позики, що є невід`ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 7 Договору позики за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 5 процентів щомісяця від зазначеної суми, що складає 60 процентів річних, виплата процентів здійснюється одноразово в момент повернення всієї суми позики.

Згідно п. 9 Договору позики у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу, встановленого. 1,7 Договору з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми.

Відповідно платіжного доручення № 02 від 14.04.2017 року ОСОБА_1 сплатив до ТУ ДСА України в Миколаївській області 1000000,00 грн (а.с. 19).

08 травня 2018 року згідно заяви ОСОБА_1 від 16 квітня 2018 року про повернення коштів, внесених у якості застави, та платіжного доручення №2651 від 05 травня 2018 року позивачу було повернено суму застави в розмірі 500000,00 грн на виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.04.2018 по справі №490/5668/17.

Згідно платіжного доручення № 2651 від 05.05.2018 року ТУ ДСА України в Миколаївській області повернула ОСОБА_1 500 000,00 грн. (а.с. 20).

08 травня 2018 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до договору позики від 21 квітня 2017 року у зв`язку із поверненням суми застави у розмірі 500000,00 грн 08 травня 2018 року на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.04.2018 по справі №490/5668/17, провадження 1-кп/490/156/2018 згідно платіжного доручення №2651 від 05.05.2018 з зазначенням про розмір позики у 500000,00 грн з збільшенням позовної давності до 5 років (а.с. 15).

06 січня 2021 за заявою ОСОБА_1 від 21 грудня 2020 року про повернення коштів, внесених у якості застави, та платіжного доручення №10930 від 05 січня 2021 року позивачу було повернено суму застави в розмірі 500000,00 грн на виконання вироку Центрального районного суду м. Миколаєва (по справі №490/5668/17).

Відповідно платіжного доручення № 10930 від 05.01.2021 року ТУ ДСА України в Миколаївській області повернула ОСОБА_1 5000 000,00 грн. (а.с. 21).

06 січня 2021 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до договору позики від 21 квітня 2017 року у зв`язку із поверненням суми застави у розмірі 500000,00 грн 06 січня 2021 року на виконання вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.06.2020 по справі № 490/5668/17, провадження 1-кп/490/156/2018 згідно платіжного доручення №10930 від 05.01.2021 з зазначенням про незмінність інших умов договору та додаткової угоди № 1 п.п. 7, 9 вказаного договору (а.с. 16).

Згідно претензії від 10.09.2021 - ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 щодо повернення коштів за договором позики від 21.04.20217 щодо сплати коштів за користування коштами, з відміткою про отримання відповідачем (а.с. 17-18).

Спірні відносини виникли між сторонами з приводу неналежного виконання відповідачем ОСОБА_2 як позичальником умов укладеного між сторонами договору позики, у зв`язку із чим позивач просив стягнути з відповідача як позичальника на свою користь проценти за користування позикою як в період дії договору позики, так і по день фактичного її повернення, а також передбачені умовами договору інфляційні збитки та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.

Переглядаючи рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог за необгрунтованістю за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з приписами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договорм. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.

Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 зроблено висновок про те, що у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 зазначено, що «110. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (див. пункти 34, 35, 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та пункти 6.20?6.24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17).

111. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

112. Підстав для відступу від вказаних правових висновків Велика Палата Верховного Суду не вбачає».

Доводи апеляційної скарги про цитування судом норм права, що регулюють спірні відносини, без мотивування прийнятого рішення та обмеження лише посиланням на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, без їх врахування під час ухвалення оскаржуваного рішення підтверджуються змістом цього рішення.

Судом не звернуто уваги, що позивачем заявлено вимоги про стягнення процентів за користування позикою в межах дії договору позики, який за змістом Договору позики збігається із визначеним стронами строком виконання зобов`язання, а саме - процентів за користування грошовими коштами у сумі 1000000 грн (за місяць 5%, що складає 60% річних) з 21.04.2017 по 08.05.2018 629589,04 грн, та у розмірі 500000 грн з 09.05.2018 по 21.04.2020 586597,80 грн, оскільки сторонами у п. 5 Договору позики сторонами погоджено повернення позики не пізніше 21.04.2020.

В наведеній частині відповідачем позов визнаний, про що зазначено у його відзиві, спір щодо розрахунку суми процентів у сторін відсутній.

Таке визнання позову ґрунтується на вимогах частини першої статті 1048 ЦК України та умовах укладеного між сторонами Договору позики, пунктом 7 якого визначено розмір процентів за користування позикою - 60 % річних та строк виплати процентів одноразово в момент повернення всієї суми позики.

Строком виконання зобов`язання сторони на власний розсуд визначили 21 квітня 2020 року.

Позивачу повернуто борг у сумі 500000 грн 08 травня 2018 року та 500000 грн 06 січня 2021 року.

Тому висновки суду про відмову у задоволенні позову про стягнення процентів за користування позикою з 21.04.2017 по 21.04.2020 є помилковими, а вказані позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування позикою за період з 21.04.2017 по 21.04.2020 у загальній сумі 1216186,84 грн є обґрунтованими.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою за 22.04.2020 по 06.01.2021 у сумі 213128,23 грн, то такі вимоги не ґрунтуються на наведених вимогах закону та умовах укладеного між сторонами договора, яким не визначено терміну (строку) сплати процентів за користування грошима позивача поза межами дії договору позики після 21.04.2020, а встановлено лише момент виплати процентів одноразово в момент повернення всієї суми позики (п. 7 Договору).

В цій частині таке визнання позову відповідачем суперечить закону, тому не може бути прийняте у відповдності до частини четвертої статті 206 ЦПК України.

Слушними є доводи апеляційної скарги про необґрунтованість відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (3% річних) щодо повернення суми позики з 22.04.2020 по 06.01.2021 у розмірі 10679,21 грн та інфляційних збитків з 22.04.2020 по 06.01.2021 у розмірі 17200,00 грн, оскільки пунктом 9 Договору позики визначена така відповідальність відповідача ОСОБА_2 як позичальника.

Вказане ґрунтується також на вимогах ч. 2 ст. 625 ЦК України та відповідає судовій практиці про застосування вказаної норми як особливого виду відповідальності за порушення виконання зобов`язання.

Не може бути взято до уваги посилання відповідача на невизнання позову в наведеній частині, оскільки таке невизнання ґрунтується на помилковому власному тлумаченні умов укладеного між сторонами договору, натомість саме у п. 9 Договору позики встановлена така відповідальність позичальника у разі прострочення виконання зобов`язання, яке настало з 22.04.2020.

Спору щодо розрахунку цих сум відповідачем не заявлено.

Отже, такі вимоги позивача також є обґрунтованими.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або часткового і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вказане неправильне застосування судом норм матеріального права є підставою для скасування рішення Іллічівського міського суду м. Одеси від 27 вересня 2022 року та ухваленню нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за користування позикою за період з 21.04.2017 по 21.04.2020 у загальній сумі 1216186,84 грн, пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (3% річних) щодо повернення суми позики з 22.04.2020 по 06.01.2021 у розмірі 10679,21 грн та інфляційних збитків з 22.04.2020 по 06.01.2021 у розмірі 17200,00 грн, а загалом 1244066,05 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою з 22.04.2020 по 06.01.2021 слід відмовити за необґрунтованістю.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 9689,95 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 14534,94 грн за подання апеляційної скарги, а всього 24224,88 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 вересня 2022 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3 % річних від простроченої суми задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 )проценти за користування позикою за період з 21.04.2017 по 21.04.2020 у сумі 1216186,84 грн, пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (3% річних) щодо повернення суми позики з 22.04.2020 по 06.01.2021 у розмірі 10679,21 грн та інфляційних збитків з 22.04.2020 по 06.01.2021 у розмірі 17200,00 грн, а загалом 1244066,05 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 24224,88 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 17 січня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко