Ухвала

20 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 366/2863/20

провадження № 61-436ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Іванківського районного суду Київської області від 29 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» про зміну формулювання підстав звільнення, відшкодування майнової та моральної шкоди та за зустрічним позовом комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» до ОСОБА_1 про стягнення витрат за період стажування в інтернатурі,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» (далі - КНП Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня») про зміну формулювання підстав звільнення, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 01 серпня 2018 року позивач працювала у відповідача на посаді лікаря-інтерна на підставі строкового трудового договору (договору про навчання в інтернатурі). Стажування в лікарні складало 24 місяці (з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2020 року). З 01 липня 2020 року по 30 липня 2020 року позивач перебувала у щорічній відпустці. Як до відпустки (30 червня 2020 року), так і по її завершенні (31 липня 2020 року) ОСОБА_1 повідомляла відповідача про своє небажання у подальшому продовжувати трудові відносини. З 31 липня 2020 року позивач безпідставно була звільнена з роботи за прогул, на підставі пункту 4 часини першої статті 40 КЗпП України. В той же час позивач стверджує, що вона була на роботі, робочий день тривав з 08:00 до 16:12. О 10:30 вона звернулась до відділу кадрів з питанням звільнення. Головного лікаря не було на місці, о 15:30 вона поїхала до м. Києва для проходження планового медичного огляду, куди була заздалегідь записана. 03 і 04 серпня 2020 року позивач також зверталась до відділу кадрів щодо звільнення і отримання трудової книжки. Головний лікар була відсутня. 06 серпня 2020 року позивач направила поштою заяву з вимогою повного розрахунку та видачі трудової книжки, копію заяви передала голові профспілкового комітету. 13 серпня 2020 року, після чергового звернення до відділу кадрів їй дали для ознайомлення наказ про звільнення «за прогул». ОСОБА_1 відмовилась від підпису щодо ознайомлення з наказом, трудову книжку їй не видали, вона отримала її лише 22 жовтня 2020 року. Зазначеними неправомірними діями відповідача їй було заподіяно моральної шкоди.

ОСОБА_1 просила суд просила: змінити формулювання причин звільнення з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України на пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України; стягнути з відповідача 50 000,00 грн моральної шкоди, 224,70 грн - матеріальних витрат; судовий збір на суму 1681,60 грн. Іншу частину вимог (щодо стягнення 8 477,35 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати) просила залишити без розгляду.

Представник КНП Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» подав зустрічний позов, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 витрати за період її стажування в інтернатурі на суму 126 571,74 грн. Позов обґрунтований тим, що позивач з 01 серпня 2018 була прийнята на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «анестезіологія та інтенсивна терапія» в КНЗ Іванківської районної ради «Іванківська ЦРЛ» згідно з наказом № 263 від 30 серпня 2018 року. Тієї ж дати між сторонами укладено договір № 3 про навчання в інтернатурі (заочний цикл), згідно з яким ЦРЛ здійснювало стажування в інтернатурі за навчальним планом і програмою строком 24 місяці, забезпечувало необхідні умови для здобуття знань та практичних навичок, а інтерн була зобов`язана якісно та добросовісно виконувати навчальні плани та програми, виконувати вимоги законодавства з організації надання освітніх послуг, та, після закінчення інтернатури, відпрацювати у Іванківській ЦРЛ на посаді лікаря не менше 3 років. Однак ОСОБА_1 після закінчення навчання в інтернатурі не приступила до роботи на посаді лікаря, чим порушила умови договору.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 29 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України: «звільнена за прогул без поважних причин» на пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України: «звільнена у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору». Стягнуто з КНП Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн моральної шкоди та 147,20 грн майнових витрат у зв`язку із розглядом справи. Інші вимоги залишено без розгляду. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зустрічний позов КНП Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КНП Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» витрати за період стажування в інтернатурі у сумі 126 571,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем було порушено порядок звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП, а тому підстава звільнення була неправильною і підлягала зміні. Також суд вважав, що внаслідок неправильного формулювання причин звільнення позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки вона весь час хвилювалась, намагалась вирішити питання щодо звільнення, що виразилось у душевному переживанні. Позивач, при проходженні стажування в інтернатурі на безоплатній основі не виконала умови договору та проходження інтернатури, взяті на себе зобов`язання відпрацювати за відповідною спеціальністю не менше 3 років, що дало підстави позивачу за зустрічним позовом вимагати відшкодування витрат, понесених закладом.

Додатковим рішенням Іванківського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року клопотання ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з КНП Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з отримання професійної правничої допомоги у розмірі 22 459,50 грн.

При стягненні з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з отримання професійної правничої допомоги у розмірі 22 459,50 грн суд першої інстанції виходив із складності справи та тривалого часу її розгляду, часу, який витратив адвокат для захисту інтересів позивача, з урахуванням пропорційного розміру задоволених позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Іванківського районного суду Київської області від 29 червня 2022 року та додаткове рішення Іванківського районного суду Київської області від 19 липня 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суд мотивована тим, що відповідач не дотрималася вимог законодавства України та договору від 01 серпня 2018 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення інтернатури три роки відповідно на посаді лікаря та порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання, а тому, встановивши, що позивачем були понесені витрати за період стажування в інтернатурі з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2020 року в розмірі 126571,00 грн, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув ці кошти з відповідача на користь позивача за первісним позовом. Окрім цього, порушення трудових прав, а саме визнання формулювання причин звільнення позивача неправильними, призвело до моральних страждань позивача, оскільки внаслідок таких протиправних дій вона вимушена була через суд відновлювати своє порушене право. Тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважала, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 3 000,00 грн є достатньою і справедливою компенсацією завданої моральної шкоди.

Окрім цього, апеляційний суд при залишенні без змін додаткового рішення суду першої інстанції, виходив з того, що з урахуванням критеріїв розумності та справедливості, а також складність справи, кількість та якість реально наданих та документально підтверджених витрат, пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги, сума у розмірі 22 459,50 грн є співмірною з обсягом наданої правової допомоги і результатом розгляду справи. А тому апеляційний суд погодився з визначеною судом першої інстанції сумою витрат позивача, які підлягають компенсація за рахунок відповідача.

ОСОБА_1 07 січня 2023 року засобами поштового зв`язку суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Іванківського районного суду Київської області від 29 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 16 січня 2022 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення виплат за період стажування в інтернатурі та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 підставами касаційного оскарження судових рішень зазначає, зокрема: пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 та постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10; пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Касаційна скарга у цій частині мотивована тим, що при винесенні рішення взято до уваги постанови Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 та від 29 вересня 2021 року у справі № 707/2173/19, які не є тотожними; пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки у касаційній скарзі міститься посилання на те, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У частині першій статті 411 ЦПК України, передбачено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; 8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. Особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Особою, яка подала касаційну скаргу, не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині.

Окрім цього, аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: пунктів 1-8 частини першої та пунктів 1-4 частини третьої статті 411 ЦПК України, не обґрунтовано порушення норм процесуального права за кожним пунктом.

Окрім цього, постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 та Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 не є постановами Верховного Суду в яких викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на указані постанови не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Таким чином, особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Іванківського районного суду Київської області від 29 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року в частині посилання у касаційній скарзі на постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 та Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 та в частині підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат