Справа № 444/3800/21 Головуючий у 1 інстанції: Олещук М.М.
Провадження № 22-ц/811/2934/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2021 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю як колишнього подружжя та про поділ такого майна.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зміну позовних вимог, покликається на те, що з вересня 2013 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 16 червня 2021 року між ними розірвано. Вказує, що за час шлюбу в грудні 2018 року за їх спільні з відповідачем кошти було придбано автомобіль марки «Шкода Октавія», який було ввезено із-за кордону, розмитнено, поставлено на облік та присвоєно державний номерний знак НОМЕР_1 . Зазначає, що після розірвання шлюбу письмово звернулась до відповідача з приводу добровільного поділу у рівних зазначеного автомобіля, на що отримала відповідь, у якій відповідач заперечив наявність у них будь-якого спільного майна, у тому числі автомобіля марки «Шкода Октавія».

Стверджує, що з відповіді із сервісного центру МВС України №4646 за вих. №31/13-4641-В-31/Аз, їй стало відомо, що вищеописаний автомобіль 06 лютого 2021 року на підставі договору купівлі-продажу №46456/2021/2423988 був перереєстрований на ОСОБА_3 , яка є рідною сестрою відповідача та автомобілю присвоєно інший номерний знак НОМЕР_2 . Вказує, що про відчуження автомобіля їй не було відомо, дозволу на його відчуження вона не давала та будь-якої грошової чи іншої компенсації за її частку в автомобілі вона не отримувала.

З наведених підстав просить:

автомобіль марки «Шкода Октавія» під сьогоднішнім реєстраційним номером НОМЕР_2 визнати спільним сумісним майном ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_1 , як колишнього подружжя, в частці по 1/2 на кожного з них з дня коли вони здійснили його митне оформлення, а саме з 07 грудня 2018 року;

Поділити зазначене спільно нажите майно подружжя наступним чином:

визнати в порядку поділу майна подружжя за відповідачем ОСОБА_1 право на автомобіль марки «Шкода Октавія» під сьогоднішнім реєстраційним номером НОМЕР_2 , виділивши даний автомобіль у натурі відповідачу;

зобов`язати ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_5 половину ринкової вартості автомобіля марки «Шкода Октавія» під сьогоднішнім реєстраційним номером НОМЕР_2 , в розмірі 53 909, 95 грн., поклавши кошти на депозитний рахунок суду, або добровільно їй сплатити ці кошти.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2022 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію її частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 1/2 вартості відчуженого майна - транспортного засобу марки "SKODA OKTAVIA", 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , в розмірі 43 100 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір в розмірі 992 гривні 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 3939 грн. витрат на проведення оцінки вартості майна.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що судом під час вирішення даного спору не було застосовано ст. 65 СК України, згідно приписів якої при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, а у разі якщо такий договір виходить за межі дрібного побутового, то один з подружжя має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такий, що укладений другим з подружжя без його згоди. Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2017 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», хоча положення даної постанови не стосуються фактів відчуження майна одним з подружжя під час перебування у шлюбі. Стверджує, що рішення суду обгрунтоване лише голослівними поясненнями позивачки про те, що вона не була обізнана про продаж спірного автомобіля, судом не взято до уваги, що позивачка відмовляється визнавати укладений правочин недійсним, а також не враховано, що укладення договору купівлі-продажу через сервісні центри МВС не потребують обов`язкової письмової згоди одного з подружжя. Вважає, що прийняття судом заяви про збільшення позовних вимог відбулось з грубим порушенням вимог статі 175 ЦПК України. Стверджує, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції залишив поза увагою факт відсутності документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, а також розрахунок таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль марки "SKODA OKTAVIA", реєстраційний номер НОМЕР_2 , набутий колишнім подружжям за час перебування у шлюбі 11.12.2018 року, а відтак такий є спільним майном подружжя і частки кожного з подружжя є рівними, і оскільки такий був відчужений відповідачем без згоди позивачки, і відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що кошти отримані від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку, що в порядку поділу спільного майна подружжя слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію її частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 1/2 вартості відчуженого автомобіля, що становить 43100.00 гривень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що з 28.09.2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 16 червня 2021 року між ними розірвано. Після розірвання шлюбу визначено постійне місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ОСОБА_5 .

Із наданої на запит адвоката Вольського А.Б. інформації із Територіального сервісного центру №4641 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС у Львівській області від 03.12.2021 року №31/13-4641-В-31/Аз вбачається, що 11.12.2018 року в ТСЦ 4646 транспортний засіб SKODA OCTAVIA, 2000 рік випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , 1896м- об`ємом двигуна, типом палива дизель, синього кольору, типом кузова легковий універсал, д.н.з. НОМЕР_1 був зареєстрований на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі посвідчення Львівської ДФС митниці Серія LV №0056589 від 07.12.2018 року та ТМД №UA209190/2018/040023 від 07.12.2021 року.

Оскільки спірний автомобіль був придбаний колишнім подружжям за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у шлюбі, який між ними було укладено 28.09.2013 року, то такий, враховуючи презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя.

Судом встановлено, що 06.02.2021 року транспортний засіб (SKODA OCTAVIA) з д.н.з. НОМЕР_2 , на підставі договору купівлі-продажу №46456/2021/2423988 був перереєстрований на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_5 , 07 жовтня 2021 року, звернулася з письмовою вимогою до ОСОБА_1 в якій, зокрема, зазначила, що за час перебування в шлюбі в другій половині 2018 року ними було придбано автомобіль марки «Шкода Октавія» д.н.з. НОМЕР_2 . Даний автомобіль є їх спільно набутим майном, а тому вона має право користуватись ним на рівні з відповідачем і просить передати їй в користування даний автомобіль. Окрім цього, оскільки шлюб між ними розірвано і автомобіль є спільним майном в рівних частинах, ОСОБА_5 запропонувала здійснити його поділ, та просила повідомити її про згоду чи відмову у поділі майна автомобіля письмово.

На зазначену вище вимогу відповідач ОСОБА_1 надав відповідь від 11 жовтня 2021 року, в якій, зокрема зазначено, що на момент набрання законної сили рішенням Жовківського районного суду Львівської області про розірвання шлюбу, в нього не залишилось будь-якого рухомого та нерухомого майна, коштів, цінних паперів та інших активів, які б могли бути визнані в добровільному або судовому порядку спільною сумісною власністю подружжя і які б підлягали поділу між ними. Майно, яке запропоновано добровільно передати і яке вказане у листі вимозі, їм, як подружжю, ніколи не належало, а тому викладені в листі вимозі пропозиції ОСОБА_1 відкидає як такі, що суперечать чинному законодавству.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні.

Як вбачається з висновку про вартість майна зробленого експертом Львівської торгово-промислової палати №19-09/310 товарознавчої експертизи від 30.06.2022 року, проведеного на підставі ухвали Жовківського районного суду Львівської області від 26.04.2022 року, виходячи з інформації про об`єкт оцінки, яка є відомою на дату виконання звіту про оцінку майна, тобто станом на 21.06.2022 року, базуючись на даних про ринок подібного рухомого майна, а також припускаючи, що інших відомих обмежень чи додаткових обставин, пов`язаних з об`єктом оцінки немає, ринкова вартість автомобіля SKODA OCTAVIA, 2000 рік випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , 1896м- об`ємом двигуна, типом палива дизель, синього кольору, типом кузова легковий універсал становить 86 200 гривень.

Відтак, встановивши, що сторони придбали автомобіль SKODA OCTAVIA, 2000 рік випуску, під час перебування в зареєстрованому шлюбі і що у ОСОБА_1 , на ім`я якого був зареєстрований цей транспортний засіб, відсутнє зазначене спільне майно подружжя, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля.

При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема у вищенаведеній постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачка вжила всіх можливих заходів для доведення ринкової вартості даного автомобіля, хоча при зверненні до суду покликалась на дійсну його вартість, тоді як відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відчуженого ним транспортного засобу на час вирішення спору, а також не спростував визначену ринкову вартість автомобіля позивачем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації ринкової вартості автомобіля SKODA OCTAVIA, 2000 рік випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , 1896м- об`ємом двигуна, типом палива дизель, синього кольору, типом кузова легковий у розмірі 43 100 грн., оскільки встановлено, що даний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як такий набутий за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільності набуття цього автомобіля у власність відповідачем не спростована, рівність часток подружжя у спільному майні подружжя також не спростована.

Слід зазначити, що спірний автомобіль відчужений без згоди іншого з подружжя, відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами використання отриманих від продажу грошових коштів в інтересах сім`ї.

Заслуговує на увагу і та обставина, що 01.02.2021 року Жовківським районним судом Львівської області було відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, а спірний автомобіль був відчужений 06.02.2021 року, що спростовує доводи апелянта про те, що кошти від продажу спірного автомобіля були витрачені в інтересах сім`ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що укладення договору купівлі-продажу через сервісні центри МВС не потребують обов`язкової письмової згоди одного з подружжя є безпідставними, оскільки відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про те, що позивач не оспорювала договору купівлі продажу спірного автомобіля в судовому порядку, оскільки звернення до суду з позовом є її правом, а не обов`язком.

Твердження апелянта про відсутність документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом ч.8 ст.141 ЦПК України, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивачем в позовній заяві наведено орієнтовну суму витрат на професійну правничу допомогу та своєчасно подано суду докази понесення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.10.2021 року між ОСОБА_5 та адвокатом Вольським Андрієм Богдановичем укладено договір про надання правової допомоги у справі з питань поділу спільно нажитого майна за час шлюбу із ОСОБА_1 .

Згідно з Актом виконаних робіт №1 від 17.10.2022 року, виконавець надав правову допомогу, а замовник оплатив її вартість в сумі 10900 грн.

Відтак, зважаючи на наявність заперечення представник відповідача ОСОБА_2 щодо визначеного розміру витрат понесених позивачкою на професійну правничу допомогу, беручи до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, кількість судових засідань, присутність на них адвоката позивача, тривалість судових засідань, враховуючи принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5000 грн., які можна вважати необхідними для позивачки, яка звернулась до адвоката для надання їй професійної правничої допомоги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 , не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.02.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк