Постанова

Іменем України

17 січня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/335/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 21 вересня 2022 року

в складі судді Борця Є. О.

у цивільній справі №359/4630/19 Бориспільського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про стягнення боргу за договором позики

У С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому посилався на те, що 11 вересня 2018 року він уклав з ОСОБА_2 договір позики, за яким позичив останній грошові кошти в розмірі 747 300 грн 00 коп., що були еквівалентні грошовим коштам в розмірі 26 500 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язалась повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 12 години 00 хвилин 11 листопада 2018 року. У випадку неналежного виконання грошового зобов`язання відповідач зобов`язалася сплатити пеню в розмірі 2% від суми платежу за кожен день прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми та суму інфляції за час прострочення.

Також з ОСОБА_2 було укладено додатковий договір до договору позики, за яким розмір пені був збільшений до 3% від суми платежу за кожен день прострочення, збільшений розмір 3% річних від простроченої суми, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, до 5,7% від суми позики за кожні 30 днів позики. Крім того, був передбачений штраф в розмірі 50% від суми залишку неповернутої позики у разі стягнення суми позики в примусовому порядку.

В забезпечення виконання зобов`язань 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 уклав з відповідачами договір поруки, за яким ОСОБА_3 зобов`язався відповідати перед за неналежне виконання ОСОБА_2 грошових зобов`язань за договором позики та додатковим договором до договору позики.

Позивач, посилаючись на те, що в обумовлений строк ОСОБА_2 не повернула суму позики та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути солідарно з обох відповідачів борг по поверненню позики в розмірі 13 630 38,37 грн, що складається з боргу по поверненню позики в розмірі 747 30,00 грн, процентів від простроченої суми в розмірі 1 500 271,20 грн, пені за неповернення позики в розмірі 7 747 10,00 грн, пені за несплату процентів від простроченої суми в розмірі 3 090 159,75 грн, суми інфляції за час прострочення в розмірі 165 900,60 грн та штрафу в розмірі 373 65,00 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача борг за договором позики від 11.09.2018 в загальному розмірі 2 024 632,96 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 50% від суми залишку неповернутої позики, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу у зв`язку з тим, що це буде суперечити ч. 1 ст. 61 Конституції України, оскільки неправильно застосував норми матеріального права, а саме положення ст. 549, 610, 625 ЦК України та правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, щодо застосування даних норм матеріального права.

Судом також не враховано правовий висновок, висловлений Верховним Судом в постанові від 02.04.2019 у справі №917/194/18, де вказано, що стягнення штрафу та пені одночасно не є притягненням до подвійної відповідальності та не суперечить ст. 61 Конституції України.

За вказаних обставин, просив рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21.09.2022 скасувати в частині відмовлених позовних вимог про стягнення з відповідачів штрафу в розмірі 50% від суми залишку неповернутої позики та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги про стягнення штрафу в розмірі 373 650,00 грн задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Ураховуючи викладене та зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 .

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 (позикодавець) уклав з ОСОБА_2 (позичальник) Договір позики, за яким зобов`язався передати ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 747 300 гривень 00 копійок, що були еквівалентні грошовим коштам в розмірі 26 500 доларів США, а ОСОБА_2 в свою чергу зобов`язалася повернути ОСОБА_1 таку ж суму грошових коштів до 12 години 00 хвилин 11 листопада 2018 року.

Пунктом 4 Договору позики визначено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 2% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позичальник, у разі прострочення ним виконання грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

В день укладення договору позики ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 26 500 доларів США, що підтверджується розпискою, складеною ОСОБА_2 .

Також 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 . Додатковий договір до Договору позики, предметом якого є те, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 747 300,00 грн, що еквівалентно 26 500,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору.

Пунктом 2.1. Додаткового договору був змінений строк повернення позики та сплати процентів до 11 листопада 2018 року, а також було конкретизовано зобов`язання ОСОБА_2 повернути позивачу грошові кошти в розмірі, еквівалентному грошовим коштам в розмірі 26 500 доларів США.

Згідно пункту 3.1. Додаткового договору, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5,7% від суми позики за кожні 30 днів позики.

В пункті 7.3. Додаткового договору сторони погодили збільшений розмір пені, а саме 3% від суми платежу за кожен день прострочення, а в пункті 7.4. Додаткового договору сторони визначили, що у разі прийняття позикодавцем рішення про стягнення процентів за користування позикою та суми позики в примусовому порядку внаслідок невиконання позичальником зобов`язань, встановлених п. 2.3 та 5.1, до позичальника застосовується штраф у розмірі 50% від суми фактичного залишку позики на дату прийняття позикодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в примусовому порядку.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

В цей же день - 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір поруки, за яким ОСОБА_3 зобов`язався відповідати перед позивачем за неналежне виконання ОСОБА_2 грошових зобов`язань за договором позики від 11 вересня 2018 року, а також за додатковим договором до договору позики від 11 вересня 2018 року.

Пунктом 2.3 договору поруки визначено, що ОСОБА_3 відповідає за зобов`язаннями ОСОБА_2 в повному обсязі: а саме, за повернення позики, виплату відсотків за користування нею, пені, штрафу, а також за відшкодування збитків, завданих позивачу невиконанням або неналежним виконанням договору позики від 11 вересня 2018 року та додаткового договору до договору позики від 11 вересня 2018 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що одночасне стягнення пені та штрафу за одне й те саме порушення, а саме несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, є притягненням до подвійної відповідальності та суперечить ст. 61 Конституції України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що умовами Договору позики, а саме пунктом 4 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення

В той самий час, згідно з пунктом 7.4. Додаткового договору до Договору позики сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення - несвоєчасне повернення позики, процентів за користування кредитом та комісій.

Оскільки умовами договору не передбачено сплати відсотків та комісії, то умови пункту 7.4. стосуються лише відповідальності за несвоєчасне повернення позики.

Таким чином, умовами договору передбачено відповідальність за одне й те саме порушення строку повернення позики у двох видах, а саме у виді штрафу та у виді пені.

Системний аналіз наведених обставин та положень закону вказує на те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за договором позики свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Отже, кредитору при притягненні позичальника до цивільної відповідальності через суд за порушення грошового зобов`язання слід обирати що стягувати: пеню чи штраф.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення пені за умовами договору.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення штрафу, оскільки це суперечитиме статті 61 Конституції України.

Таким чином, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини між сторонами щодо стягнення штрафу, а саме положення статті 549 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, оскільки в постанові касаційного суду, на яку посилається скаржник, міститься правовий висновок щодо застосування норми матеріального права - статті 625 ЦК України. А відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу судом застосовано положення статті 549 ЦК України.

Також не є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині і посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №917/194/18, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, яка переглядалася касаційним судом, між сторонами виникли різні правовідносини.

Так, у справі, яка переглядалася Верховним Судом, спір виник у господарських правовідносинах щодо неналежного виконання договору підряду, де касаційний суд, окрім іншого, дійшов висновку, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Натомість, у справі, яка переглядається, спір виник у цивільних правовідносинах щодо неналежного виконання договору позики, де до позовних вимог про стягнення пені та штрафу застосовуються положення ст. 549 ЦК України.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Оскільки апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, а апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення суду в цій частині ухвалою від 16.01.2023 повернута особі, яка її подала, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України не переглядає рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2022 року в частині відмовлених позовних вимог про стягнення штрафу - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 18 січня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець