Єдиний унікальний номер: 448/1594/22
Провадження № 2/448/99/23
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повне)

13.02.2023 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Юрій БІЛОУС,

за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Мостиська міська рада Львівської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Мостиської міської ради Львівської області, третя особа - Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області,

про: визнання права власності на спадкове майно,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 - не з`явився (заява),

представник відповідача Мостиської міської ради - не з`явився (заява),

третя особа - в.о. завідувача Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області Валентина ШАРАВАРА - не з`явилася (заява),

в с т а н о в и в :

І. Суть спору:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 являвся колгоспним двором, членами якого станом на 15.04.1991 року були: ОСОБА_3 , 1932 р.н. (голова двору); ОСОБА_4 , 1939 р.н. (дружина); ОСОБА_5 , 1959 р.н. (син) та ОСОБА_2 , 1973 р.н. (син).

Стверджує, що на час припинення колгоспного двору зазначені особи вважались його членами, частки яких становили в розмірі по кожному. Вказані обставини підтверджуються довідкою Мостиської міської ради №666 від 06.10.2022 року.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його (позивача) батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно - 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Наголошує, що за життя ОСОБА_3 заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом була дружина померлого - ОСОБА_4 , яка у відповідності до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадщину прийняла, так як вступила в управління та володіння спадковим майном.

Таким чином, після смерті ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 , з урахуванням своєї обов`язкової частки у майні колгоспного двору стала власником 2/4 часток у житловому будинку.

Стверджує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його (позивача) рідний брат - ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно - частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Наголошує, що за життя ОСОБА_2 заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцем після його смерті був він (позивач), який у відповідності до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадщину прийняв, так як вступив в управління та володіння спадковим майном.

Таким чином, після смерті ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_2 , з урахуванням своєї обов`язкової частки у майні колгоспного двору став власником 2/4 часток у житловому будинку.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його (позивача) матір - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на нерухоме майно - 2/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Наголошує, що за життя ОСОБА_4 склала заповіт від 08.10.2003 року, згідно з яким все своє майно заповіла сину - ОСОБА_2 , який у відповідності до ч.1 ст.1269 ЦК України спадщину прийняв, звернувшись протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України в нотаріальну контору за оформленням спадкових прав.

Стверджує, що спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, крім нього, немає.

Таким чином, після смерті ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_2 , з урахуванням своїх 2/4 частки у майні колгоспного двору став власником вказаного житлового будинку в цілому.

Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на вищевказаний будинок не має можливості, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому змушений звертатися до суду із даним позовом.

З огляду на наведене, просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

ІІ. Позиція учасників справи:

В судове засідання позивач не з`явився, однак подав заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задоволити.

Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області у судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі.

Третя особа - в.о. завідувача Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області Шаравара В.В., у судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 30.11.2022 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 16.01.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у справі можливо ухвалити рішення про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи:

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991 року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: ОСОБА_3 , 1932р.н. (голова домогосподарства), ОСОБА_4 , 1939 р.н. (дружина), ОСОБА_5 , 1959 р.н. (син), ОСОБА_2 , 1973 р.н. (позивач у справі), що підтверджується довідкою Мостиської міської ради №666 від 06.10.2022 року.

Судом встановлено, що голова двору та інші члени двору були однією сім`єю, за господарством рахується один житловий будинок, в якому всі вони проживали та вели спільне господарство, записали в погосподарську книгу, в них був спільний побут і спільний двір, вони разом обробляли город в цьому господарстві, а отже вели господарство колгоспного двору, але за життя не здійснили його технічної інвентаризації та державної реєстрації.

Судом також встановлено, що на час припинення колгоспного двору, позивач ОСОБА_2 був неповнолітнім членом двору, а отже не втратив та зберіг право на частку в майні колгоспного двору.

Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/4 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина внаслідок смерті голови двору та батька позивача - ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 04.11.2022 року).

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що у даних правовідносинах слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.).

Згідно статті 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

Відповідно до частини 1 статті 529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до вимог статті 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець ОСОБА_3 заповіту не складав, своїм майном не розпорядився, спадкова справа після його смерті, згідно інформаційних довідок, не заводилася. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом була дружина померлого - ОСОБА_4 , яка спадщину після його смерті прийняла в силу положень ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, так як вступила в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Мостиської міської ради Львівської області №715 від 24.10.2022 року.

Слід зазначити, що і матеріали справи не містять відомостей про прийняття спадщини іншими спадкоємцями, а тому суд вважає доведеним той факт, що інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , які б прийняли спадщину чи мали право на обов`язкову частку у спадщині, а також претендували б на таку, крім його дружини ОСОБА_4 , не було.

Таким чином, після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , належна йому частка вищевказаного житлового будинку перейшла за загальними правилами спадкування за законом до ОСОБА_4 , в результаті чого остання, з урахуванням своєї 1/4 обов`язкової частки у майні колгоспного двору, стала володільцем 2/4 часток житлового будинку з огляду на наступний розрахунок:

(обов`язкова частка ОСОБА_3 ) + (обов`язкова частка ОСОБА_4 ) = 2/4 (частка ОСОБА_4 )

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина внаслідок смерті рідного брата позивача - ОСОБА_5 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 22.09.2003 року).

Однак, як вбачається із матеріалів спадкової справи №560/04, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області, яка передана на зберігання у Львівський державний нотаріальний архів, за життя спадкодавець ОСОБА_2 заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом була дружина померлого - ОСОБА_4 , яка у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла та на частину спадкового майна (грошові вклади з належними процентами і компенсацією) отримала в нотаріальній конторі Свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.12.2004 року.

Слід зазначити, що і матеріали спадкової справи не містять відомостей про прийняття спадщини іншими спадкоємцями, а тому суд вважає доведеним той факт, що інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , які б прийняли спадщину чи мали право на обов`язкову частку у спадщині, а також претендували б на таку, крім ОСОБА_4 , не було.

Таким чином, суд не бере до уваги та відхиляє твердження позивача ОСОБА_2 про успадкування ним частки в майні колгоспного двору після смерті брата ОСОБА_5 , оскільки такі прямо спростовуються матеріалами спадкової справи №560/04.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилась спадщина внаслідок смерті дружини голови двору та матері позивача ОСОБА_4 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 28.11.2011 року).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи №194/2012, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області, за життя спадкодавець ОСОБА_4 розпорядилася своїм майном, склавши заповіт від 08.10.2003 року, згідно з яким усе своє майно заповіла сину ОСОБА_2 (позивачу у справі), який у відповідності до ч.1 ст.1269 ЦК України спадщину після смерті матері прийняв та протягом строку, встановлено ст. 1270 ЦК України не заявив про відмову від її прийняття.

Інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку після смерті ОСОБА_4 , крім позивача ОСОБА_2 , не має.

Таким чином, після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , належні їй 2/4 частки вищевказаного житлового будинку перейшли за правилами спадкування за заповітом до позивача ОСОБА_2 , в результаті чого останній, з урахуванням своєї обов`язкової частки як учасника колгоспного двору, став володільцем часток в житловому будинку з огляду на наступний розрахунок:

(обов`язкова частка ОСОБА_2 ) + 2/4 (частка ОСОБА_4 ) = (частка ОСОБА_2 ).

Також, позивачу ОСОБА_2 на частину спадкового майна (приватизовані земельні ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер :01:009:0034), 0,4233 га (кадастровий номер :01:009:0061) та 0,2851 га (кадастровий номер :01:009:0062), які розташовані в с.Арламівська Воля, Яворівського району Львівської області) було видано Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.10.2022 року.

Однак, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно - житловий будинок, позивач не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом.

Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтва про смерть спадкодавців ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; довідками Мостиської міської ради №714 та №715 від 24.10.2022 року, №666 та №667 від 06.10.2022 року, №577 від 29.08.2022 року; виписками з по господарської книги №3 по с.Арламівська Воля №668 та №669 від 06.10.2022 року; копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 ; копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №70215179 від 03.10.2022 року; копіями Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №311460370, №311463357 та №311466258 від 03.10.2022 року; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 від 15.11.2022 року; листом Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області Вих.№01-14/128 від 03.10.2022 року; копіями спадкових справ №194/2012, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі після смерті ОСОБА_4 та №560/04, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі після смерті ОСОБА_2 ; копією паспорта та ідентифікаційного коду позивача ОСОБА_2 ; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також іншими матеріалами справи.

V. Застосоване судом законодавство:

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17,18 Закону "Про власність" (697-12) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору.

Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Виходячи із Правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-350цс15 - згідно з частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим.

Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Відповідно до положень статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

ЦПК України встановлено, що:

- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

- у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

- статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

- відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

- відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

VI. Висновок суду:

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, зокрема те, що спірне домоволодіння відносилось до колгоспного двору, станом на день набрання чинності Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року, в ньому були зареєстровані та проживали четверо осіб, в тому числі спадкодавці ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , враховуючи те, що позивач є спадкоємцем за заповітом лише після смерті матері ОСОБА_4 , з огляду на те, що у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі позивачу ОСОБА_2 свідоцтва про право спадщину на дане майно, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок (його частку), тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно у порядку спадкування, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на 3/4 частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Суд відхиляє доводи позивача ОСОБА_2 про те, що він прийняв частку спірного житлового будинку після смерті брата ОСОБА_5 , оскільки такі прямо спростовуються матеріалами спадкової справи №560/04, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі, з яких вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняла його дружина ОСОБА_4 та отримала у нотаріуса Свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.12.2004 року. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних висновків суду позивачем не надано, тому решту позовних вимог ОСОБА_2 суд вважає недоведеними та безпідставними, у зв`язку із чим необхідно відмовити в їх задоволенні.

Даний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо, а набуття позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

VII. Судові витрати:

Враховуючи думку сторін та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ним.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до Мостиської міської ради Львівської області, третя особа - Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позивних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 17.02.2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ;

Відповідач: Мостиська міська рада Львівської області; місце знаходження: м.Мостиська, вул. Грушевського, 6, Яворівського району Львівської області; ;

Третя особа: Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області; місцезнаходження: м.Мостиська, вул. Грушевського, 22, Яворівського району Львівської області .

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «______»________________20___ року

Суддя Юрій БІЛОУС