н/п 2/490/1716/2021 Справа № 487/4706/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

за участі секретаря - Романовій К.Т.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИВ:

Історія справи.

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 у серпні 2020 року звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, розташованої по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача зрізати дерева ( гілки), які перетинають межі його земельної ділянки, встановити паркан, який не буде затінювати його земельну ділянку.

Свої вимоги позивач обґрунтував наступним.

Являється власником будинку АДРЕСА_1 . Власником будинку АДРЕСА_2 являється ОСОБА_2 .

Відповідачка порушила межі земельної ділянки, самовільно встановила паркан з дощок, який затінює його земельну ділянку. Також її дерева розрослися на декілька метрів в сторону його земельної ділянки, гілки дерев перетинають межі його земельної ділянки, що є перепоною у користуванні земельною ділянкою. Внаслідок таких дій частина його земельної ділянки затінена, із-за чого не росте городина, постійні листя осипаються, утворюючи купу сміття.

Вказані дії відповідача створюють перепони у користуванні земельною ділянкою.

Посилаючись на приписи ст.ст. 316, 317, 391 ЦК України,ст.ст.152,158 ЗК України, ОСОБА_1 і просив про задоволення позову.

Хід справи та процесуальні дії суду.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.08.2020 року дана справа в порядку ст. 30 ЦПК України направлена до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Протоколом автоматизованого розподілу цивільної справи від 25.09.2020 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою судді від 08.10.2020 року дана позовна заява залишена без руху.

12.11.2020 року від позивача надійшло клопотання, в якому він просив відкрити провадження у справі.

Ухвалою від 16.11.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 03.02.2021 року.

Слухання справи неодноразово відкладалось за клопотанням ОСОБА_2

22.04.2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив (заперечення ) проти позову, в якому просила про відмову у його задоволенні з наступних підстав.

Всі гілки, які начебто затіняли земельну ділянку ОСОБА_1 зрізані нею ще у 2020 році. Огорожа присадибної земельної ділянки виготовлена із сітки « Рабіца», та не може затіняти земельну ділянку позивача.

Ухвалою суду від 17.05.2021 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 25.08.2021 року.

Відповідь на відзив позивач не надав.

Слухання справи неодноразово відкладалось .

Ухвалою суду від 21.07.2022 року роз`яснено позивачу в порядку ст. 12 ЦПК України про наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій щодо призначення по справі експертизи. Однак, клопотання про її проведення сторони не надали.

До судового засідання сторони не з`явились, заява, клопотань не надали, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Інших доказів сторони до суду не надали.

Судом постановлено про продовження розгляду справи у відсутності сторін.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. (ч. ч.1-3 ст. 13 ЦПК України).

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Як зазначено в ст. 10 цього Кодексу, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, як джерела права.

Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, заявник як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

При цьому, суд приймає до уваги, що справа не знаходить вирішення з серпня 2020 року.

Реалізація принципу змагальності в цивільному судочинстві спонукає учасників справи та їх представників до використання всіх можливих механізмів захисту права, у зв`язку з чим ними можуть допускатися і певні зловживання. Водночас слід наголосити, що зловживання правом має розглядатися як процесуальне правопорушення виключно за умови встановлення причино-наслідкового зв`язку між зловживанням та завданою шкодою (встановленням певних ризиків) іншому учаснику справи. Тобто зловживання процесуальним правом як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в порушенні умов належної реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав іншими учасниками справи.

Верховний Суд трактує зловживання як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у зловживанні процесуальними правами, за якого відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав, і визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав (ухвала ВС від 6.09.2018, справа №552/2378/17).

Процесуальні права та обов`язки учасників справи визначені ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України. Зокрема, учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Водночас учасник справи зобов`язаний: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні й достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №552/2378/17, визначив зловживання, як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав.

Зловживаючи процесуальними правами, особа може вдатися до дезінформації суду. Мова йде про неповідомлення суду відомостей, які мають значення для справи, введення суду в оману, свідоме викривлення фактів у заяві (рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України»).

Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Це підтверджується постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14.

«Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законнім діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій» (окрема думка судді Валентини Сімоненко щодо постанови ВС від 02 жовтня 2019 року у справі №750/3021/18).

Таким чином, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами не допускається.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад цивільного судочинства.

Обставини справи, встановлені судом.

Рішенням виконкому Центральної районної ради м. Миколаєва за № 938 від 11.11.1974 року, затверджений акт прийому будинку 6, який належить ОСОБА_1 .

Рішенням Миколаївської міської ради від 09.11.2007 року за № 17/46 ОСОБА_1 виділена земельна ділянка площею 680 кв.м. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_3 . (нині ОСОБА_3 ).

22.01. 2008 року ОСОБА_1 виданий Державний акт на право власності на дану земельну ділянку серії ЯЕ № 913341.

ОСОБА_2 користується земельною ділянкою за АДРЕСА_2 .

Норми прав та їх застосування

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція), кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права.

При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Водночас відповідно до статті 8 Основного Закону України, в державі визнається і діє принцип верховенства права, одним із проявів якого є непорушність права приватної власності та недопустимість протиправного позбавлення такого права.

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Схожі за змістом правові гарантії наведено і в актах найвищої юридичної сили країн Європейського Союзу.

Крім того, в Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, регулюються Цивільним і Господарським кодексами України.

Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать:

? визнання права власності (стаття 392);

? витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (статті 387, 388);

? усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391);

? заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386);

? визнання незаконним правового акту, що порушує права власника (стаття 393);

? зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (статті 1212, 1213) та інші.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, може мати місце лише за умови, якщо неможлива її перебудова відповідно до проекту або відповідно державних правил і санітарних норм, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Аналогічного висновку, наприклад, дійшов КЦС ВС у цивільній справі № 554/9060/15-ц.

За результатами перегляду цих рішень КЦС ВС у постанові послався на положення статей 376, 386, 391 ЦК України та зазначив, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, яке суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише у разі неможливості перебудови нерухомості відповідно до проекту або відповідно до державних правил і санітарних норм, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Крім того, згідно з позицією КЦС ВС, позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення чи перебудови самочинної нерухомості, збудованої з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, може бути пред`явлено власником цього майна, за умови, що він доведе наявність порушеного права.

Між тим, позивач не довів, що паркан призвів до неможливості обслуговування ним свого будинку та земельної ділянки, та порушують його право власності у користуванні та обслуговуванні будинку, чи порушували б інші його права як власника, що надавало би право заявляти вимоги про усунення перешкод у користуванні цим майном шляхом знесення ( демонтажу) паркану.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні положень наведеної норми право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, а відповідачем ? лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову.

Як убачається із наведеного, на підставі статті 391 ЦК України, тобто шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, право власності може бути захищено лише у разі доведення факту його порушення.

Суд виходить із того, що у наведеному випадку в діях відповідача не встановлено правопорушення, яке би мало триваючий характер і було наявним на момент подання позову, а також не доведено наявності у відповідача намірів у майбутньому вчиняти дії, які би порушували права позивача.

До тотожних висновків щодо умов і підстав застосування положень статті 391 ЦК України КГС ВС також дійшов у справах № 911/2774/16, № 921/14/17-г/11, № 918/317/17. Свою позицію суд обґрунтовує відсутністю доказів протиправності поведінки відповідача (вчинення ним дій, спрямованих на порушення прав позивача). Крім того, взагалі не доведено факту наявності порушення будь-якого у позивача права на користування майном та земельною ділянкою з боку відповідача. Наведені обставини є підставою для залишення позову без задоволення.

Позиції про можливість захисту права власності способом, передбаченим у статті 391 ЦК України, лише за умови доведеності факту його порушення, дотримується і КЦС ВС. При цьому у постановах КЦС ВС неодноразово зазначалося, що саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном (постанови від 15.03.2018 у справі № 300/690/16-ц, від 28.03.2018 у справі № 332/4891/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 589/4556/16, від 28.03.2018 у справі № 372/918/16-ц).

У випадку, коли відповідач не вчиняв дій, які спричиняють позивачеві перешкоди у володінні та користуванні майном, заявлення вимоги про захист права власності шляхом усунення відповідних перешкод свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту.

У відповідності до вимог ст. 152 ЗК Українидержава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За приписами ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України. звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси у спосіб, визначений законом, та керується принципом верховенства закону( ст.ст.5,10 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.(ст.12 ЦПК України).Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Кожна особа розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду( ст.13 ЦПК України).

За приписами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач подає докази разом з поданням позовної заяви ( ст. 83 ЦПК України).

У разі неможливості самостійно подати докази, учасник справи вправі подати клопотання про витребування доказів(ст.84 ЦПК України).

Судом надавалась можливість позивачу надати докази, роз`яснювалось право на проведення експертизи та роз`яснювались наслідки вчинення або невчинення відповідної процесуальної дії та ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій, передбачених ст. 12 ЦПК України, однак сторони цим правом не скористались.

За приписами ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 33. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. N 5 "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України , позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1ст. 103 ЦПК України, суд проводить експертизу у справі за сукупністю таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів виключають сумніви щодо їх правильності.

Судом роз`яснювалось сторонам право на призначення експертизи, однак позивач не забажала скористатися своїм правом.

Для з`ясування наявності перешкод у здійсненні права користування, в чому вони полягають, та яким шляхом можуть бути усунені. потрібні спеціальні знання у галузі будівництва, якими суд не володіє. Сторонами відповідного висновку не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України ,стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Позивач звільнений від судового збору, правова допомога надавалась безоплатно, то ж судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 10,12,13,77-81, 88, 103, 141,259 ЦПК України, ст. 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України,суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою 6 по АДРЕСА_4 - відмовити за недоведеністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 20 лютого 2023 року.

Суддя Черенкова Н.П.