Справа №:755/9041/22
Провадження №: 2/755/884/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Слободянюк А.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року було розірвано.

23 вересня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу 1/3 частки у праві власності на вищезазначену квартиру, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Сліньковою І.Г.

Позивач ОСОБА_1 згідно Договору купівлі-продажу від 23 вересня 2021 року та даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 вересня 2021 року є співвласницею квартири АДРЕСА_1 .

У відповідності до п. 3.1 Договору купівлі-продажу від 23 вересня 2021 року Відповідач, як продавець, повинен був знятись з реєстраційного обліку із вказаної квартири, 1/3 частка у праві на яку відчужується, до 23 грудня 2021 року. Однак, як зазначає позивач, на момент подання даної позовної заяви відповідач вказане зобов`язання не виконав, урегулювати дане питання у добровільному порядку відмовляється.У зв`язку з цим позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в якій вона просить суд задовольнити позовні вимоги, визнавши відповідача таким, що втратив право на користування спірною квартирою.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки (а.с.15,16).

У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_2 відзив на позов не подав. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, що направлявся судом за адресою місця реєстрації відповідача, повернувся до суду без вручення з відміткою «Укрпошти» про причину повернення - «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Судом також розміщено оголошення про розгляд справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі інтернет (а.с.21).

Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд його справи судом, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року (справа № 755/14154/19), розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому вони перебували з 31 липня 1993 року (а.с. 9-10).

Згідно договору купівлі-продажу 1/3 частини у праві власності на квартиру від 23 вересня 2021 року (надалі - Договір), продавець ОСОБА_2 передав у власність належну йому 1/3 частки у праві власності на квартиру покупцю ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за №3425 (а.с. 7).

Згідно пункту п. 3.1 Договору продавець зобов`язувався звільнити квартиру від наявних в ній речей, вилучити ключі від квартири у осіб, які їх мали та передати квартиру покупцю, разом з усіма комплектами ключів в день підписання та нотаріального посвідчення цього Договору; знятись з реєстраційного обліку з квартири до 23 грудня 2021 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 вересня 2021 року позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частки на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Договору купівлі-продажу, 1/3 частки у праві власності на квартиру, індексний номер: 60541769 від 23 вересня 2021 року (а.с. 5).

Таким чином, співвласником 1/3 частки у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , є позивач ОСОБА_1 .

За відомостями, наданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної державної адміністрації від 23 вересня 2022 року, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 21 листопада 2000 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положення ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Частиною 2 ст. 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №№ 1,2,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріпляє право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як зазначає позивач, відповідач є колишнім членом її сім`ї, право користування відповідача квартирою було нерозривно пов`язано з його правом власності на частку у зазначеній квартирі. Таке право користування відповідачем ОСОБА_2 зазначеним нерухомим майном припинилось в зв`язку з припиненням його права власності на вказану частку у квартирі на підставі Договору купівлі-продажу, однак після відчуження квартири відповідач не був знятий з реєстраційного обліку.

Наявність реєстрації відповідача за даною адресою є перешкодою для позивача у здійсненні ним своїх прав у складі права власності, таких як вільне володіння, розпорядження та користування своїм майном.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У спростування викладеного будь яких доказів відповідачем суду не надано.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 викладено правову позицію, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

15 травня 2017 року Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи № 734/387/15-ц винесено постанову, у якій зроблено висновок, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) висловлено правову позицію, що припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідач не являється членом сім`ї позивача та був колишнім чоловіком позивача, судовим рішенням від 24 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано, право власності на частку у спірній квартирі передав за договором купівлі-продажу позивачу, відповідно до умов договору зобов`язувався знятись з реєстраційного обліку, проте цього не зробив, тому відсутні правові підстави для користування відповідачем спірним житловим приміщенням, реєстрація останнього порушує права позивача, як співвласника квартири.

Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим він підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.319,321,386, 391, 403, 406 ЦК України, ст.ст.12, 13, 78, 81, 259, 261, 265, 279, ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Повний текст складено 16 лютого 2023 року.

Суддя А.В.Слободянюк