Справа № 126/1942/22
Провадження № 22-ц/801/304/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хмель Р. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 рокуСправа № 126/1942/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Пригузою Сергієм Дмитровичем, на рішення Бершадського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 24 листопада 2022 року в м. Бершаді суддею цього суду Хмелем Р.В., дата складання його повного тексту 24 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи його тим, що сторони 25 липня 2020 року зареєстрували шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Останні два місяці до пред`явлення позову вона проживала окремо від чоловіка, хоча подружжя шлюб не розривало. Дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. В добровільному порядку вирішити питання з приводу сплати відповідачем коштів на утримання дитини сторонам не вдалось.

Пославшись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на дитину ОСОБА_3 , в твердій грошовій сумі 5000 грн., щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі 5000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 жовтня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат щодо судового збору.

Не погодившись із ухваленим рішенням ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Пригузу С.Д., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивачка зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2020 року сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 25 липня 2020 року (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 04 червня 2021 року батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сторони у справі (а.с. 9)

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.

Положеннями ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України).

За умовами ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. ст. 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Частинами 1, 3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За положеннями ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Суд першої інстанції, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини, у тому числі й щодо її утримання, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановивши вказані обставини, зокрема, що дитина сторін у справі проживає разом із позивачкою, враховуючи матеріальне становище відповідача, зокрема те, що будь-яких доказів на підтвердження поганого стану здоров`я відповідача чи наявності в нього на утриманні інших малолітніх, неповнолітніх дітей, або ж непрацездатних членів сім`ї матеріали справи не містять, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів, який є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини сторін у справі, становить 5000,00 грн. на місяць, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав право відповідачу подати відзив на позовну заяву, а відтак можливість подати докази у визначений строк є необґрунтованими з огляду на таке. ОСОБА_2 , будучи повідомленим про своє право на подання відзиву на позову заяву, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, а саме ухвали суду першої інстанції від 05 жовтня 2022 року про відкриття провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, яка була вручена відповідачу 08 листопада 2022 року, що вбачається із відстеження цього поштового відправлення з трек номером 780, здійсненого за допомогою офіційного сайту АТ «Укрпошта», правом на подання відзиву не скористався, однак не був позбавлений такої можливості. Такі дії відповідача свідчать про небажання користуватись своїми правами у відповідності до норм ЦПК. Твердження апелянта, що він перебуває у скрутному матеріальному становищі, офіційно не працює, що унеможливлює сплату ним аліментів в розмірі 5000 грн., не свідчить про існування таких обставин, за яких він не в змозі виконувати свій обов`язок зі сплати аліментів на дитину, оскільки в передбачений процесуальним законом строк на їх на підтвердження скаржником не надано суду жодного доказу, а тому суд першої інстанції правомірно розглянув справу за наявними у справі матеріалами.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі про доцільність стягнення з нього аліментів в розмірі частини його доходу апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки згідно ч. 3 ст. 181 СК України спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається саме за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18.

Додаючи до апеляційної скарги квитанцію про сплату коштів на рахунок позивачки в розмірі 10 000 грн., апелянт в порушення вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК не заявив вмотивованого клопотання про дослідження додатково поданого доказу та не надав доказів неможливості подання такого доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд переглядав вказану справу за наявними в ній доказами, які були подані до суду першої інстанції.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Пригузою Сергієм Дмитровичем, залишити без задоволення, рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко