печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та скасування реєстраційних записів реєстратором,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив, враховуючи зміни у позовних вимогах від 04 лютого 2021 року:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, № 1660, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000,

- визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв м за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, № 1669, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000,

- визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв м за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М., 28 березня 2017 року за № 1666, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000, які були укладені ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ,

- скасувати запис, прийнятий на підставі рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 № 34501090 від 28 березня 2017 року, щодо квартири, загальною площею 221,4 кв м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000, номер запису про право власності № 19687471,

- скасувати запис, прийнятий на підставі рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 № 34501495 від 28 березня 2017 року, щодо гаражу, машиномісця в підземному паркінгу, площею 14, 8 кв м, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000, номер запису про право власності № 19687212,

- скасувати запис, прийнятий на підставі рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 № 34501638 від 28 березня 2017 року, щодо гаражу, машиномісця у підземному паркінгу, площею 22, 6 кв м, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000, номер запису про право власності № 19687080.

В обґрунтування позову зазначено, що 07 березня 2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 17 563 000, 00 грн, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день написання розписки (1 долар США = 26,97 гривень) становило суму у розмірі 650 000, 00 доларів США. Факт отримання ОСОБА_5 коштів було підтверджено написанням останньою власноручно розписки про отримання у борг коштів. Відповідно до розписки, ОСОБА_5 зобов`язалася повернути позику у розмірі 650 000, 00 доларів США у строк до 10 березня 2018 року, виплатити відсотки, розмір яких мав бути узгоджений сторонами, а повернення позики мало бути підтверджено заявою (розпискою) ОСОБА_4 .

Проте, починаючи з 28 березня 2017 року і до тепер ОСОБА_5 не виходить на будь-який зв`язок з ОСОБА_4 та не здійснила жодних дій щодо виконання домовленостей й повернення коштів узятих у борг, переховується від органів слідства і суду. Тому ОСОБА_4 розпочав розшук як самої ОСОБА_5 , так і належного їй майна, й з`ясував, що вона 28 березня 2017 року здійснила відчуження належного їй майна на користь ОСОБА_2 , а саме:

- квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, № 1660;

- гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв м, за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, № 1669;

- гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв м, за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М., 28 березня 2017 року за № 1666.

Дії відповідача ОСОБА_5 за допомогою сторонніх осіб та відчуження активів свідчать, на переконання позивача, про те, що недобросовісні дії щодо введення в оману позивача були сплановані заздалегідь, з метою умисного ухилення від виконання зобов`язань за договором позики та уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань у вигляді примусового звернення стягнення на активи боржника. Фіктивність угод підтверджується також вартістю об`єктів нерухомого майна, за яку вони були відчуження та яка була значно нижча за ринкову вартість вказаних об`єктів.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 у відзиві не визнав позов, вказав, що на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу на квартиру, гаражів 28 березня 2017 року у позивача навіть не виникло права вимоги за розпискою від 07 березня 2017 року, оскільки кінцевий строк на повернення позики - 10 березня 2018 pоку, а тому відповідач як власник квартири, гаражів мав повне право на розпорядження належною йому нерухомістю. Сторони у договорах купівлі-продажу нерухомості встановили ціну за домовленістю, посилання позивача на заниження ціни від ринкової вартості не є підставою для визнання недійсним договорів купівлі-продажу квартири, гаражів. Крім того, висновки суб`єкта оціночної діяльності про проведення дослідження вартості квадратного метра, які оформлені ФОП ОСОБА_7 , та на які посилається позивач, здійснені не судовим експертом та без попередження про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, що свідчить про оформлення таких висновків в інтересах позивача. Також 11 серпня 2020 року кримінальне провадження № 0004920 від 31 жовтня 2018 року закрито постановою слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУНП у м. Києві Кищуком І. В. на підставі пункту 2 частини першої ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку із встановленою відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит. Таким чином, посилання у позові на шахрайські дії відповідача є безпідставними та необґрунтованими. 28 березня 2017 року було укладено спірні договори купівлі-продажу квартири, гаражів, результатом якого стало передання зазначеної нерухомості від ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , останнім було сплачено грошові кошти за майно, відомості про нового власника внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, жодного умислу сторін на вчинення правочину без наміру створення правових наслідків не могло бути і матеріали справи не містять таких доказів. Приватним нотаріусом КМНО Козаєвою Н. М. надано документи до суду з нотаріальних справ, які повністю підтверджують вищезазначені обставини щодо відсутності ознак фіктивності правочинів.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у відзиві позов не визнав, заперечуючи вказав, Станом на дату укладення спірних договорів купівлі-продажу квартир та гаражів ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у позивача навіть не виникло права вимоги за розпискою від 07 березня 2017 року (кінцевий строк на повернення позики - 10 березня 2018 року), а тому ОСОБА_5 як власник квартир та гаражів мав повне право на розпорядження належною йому нерухомістю. що станом на 28 березня 2017 року у позивача не виникло навіть права вимоги за позикою згідно розписки від 07 березня 2017 року, так як кінцевий строк повернення позики - 10 березня 2018 року. Разом з тим, рішення суду, яким з ОСОБА_5 стягнуто позику за розпискою від 07 березня 2017 року на користь ОСОБА_4 , набрало законної сили 08 вересня 2020 року. Тобто, станом на дату укладення спірних договорів - 28 березня 2017 року права та інтереси ОСОБА_4 не були порушені.

Положення законодавства України, що було дійсне на дату укладання договорів купівлі- продажу, не містять жодних застережень щодо неможливості укладання такого роду договорів без підтверджуючої заяви позикодавця про повернення боргу. Крім того, станом на дату укладення спірних договорів купівлі-продажу у продавця ОСОБА_5 були відсутні будь-які прострочені зобов`язання, як і відсутні будь-які рішення, якими було встановлено наявність у ОСОБА_5 сум заборгованості, в тому числі, й перед позивачем.

Разом з тим, за розпискою від 07 березня 2017 року кінцевим строком повернення грошових коштів є 10 березня 2018 року, в той час, як з відкритих даних, а саме з сайту Судова влада України в розділі «Стан розгляду справ» (https://court.gov.ua/fair/) зазначено, що позов у справі № 237/3568/17 було подано 30 серпня 2017 року, тобто до моменту виникнення заборгованості, а тому права позивача станом на дату звернення до Маріїнського районного суду Донецької області у цій справі не були порушені.

Позивач у своїй позовній заяві у новій редакції зазначає про те, що згідно з відповіддю AT «Кристалбанк» від 21 вересня 2021 року ОСОБА_5 у період з 01 січня 2017 року по 21 вересня 2021 року не відкривала рахунки в AT «Кристалбанк» та відповідні договори не укладала, що на думку позивача свідчить про недійсність договорів.

Надані копії платіжних доручень від 28 березня 2017 року №№ 1, 2, 3 та 4 містять усі необхідні реквізити, що визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22. Такі платіжні доручення містять відмітку та підпис працівника AT «Кристалбанк» про те, що такі платежі проведені банком. Разом з тим, з наданої копії листа AT «Кристалбанк» від 23 вересня 2021 року № 23.09.2021/1-вих вбачається, що такий лист хоч і містить назв посади та ПІБ особи, що надає відповідь, однак, не містить підпису такої особи, що не тільки не відповідає вимогам ДСТУ 4163:2020, а й викликає сумніви у достовірності такого документу. Окрім того, зазначений лист у шапці листа не містить жодної інформації про найменування юридичної особи, що надає відповідь, її адреси, коду ЄДРПОУ та фірмового позначення.

Крім того, зазначено, що укладені оспорювані правочини 28 березня 2017 року і жодним чином не були направлені на умисне ухилення від виконання рішення суду, звернення стягнення на майно, оскільки таке рішення суду прийнято 07 серпня 2020 року, набрало законної сили 08 вересня 2020 року, тобто через три с половиною роки від дати укладення правочинів.

Третя особа у справі - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н. М. у своїх поясненнях на позов вказала, що їй були надані усі необхідні документи для підготовки договорів відчуження, також експертна оцінка майна, вона перевірила у Державному реєстрі речових прав, реєстрі боржників, державному реєстрі рухомого майна на наявність заборон відчуження нерухомого майна, на наявність будь-яких обтяжень, арештів рухомого та/ або нерухомого майна. Жодних обтяжень не було знайдено, тому підставі у відмові вчинення нотаріальної та реєстраційної дії не було. Сторони договорів відчуження не приховали обставин, які мають істотне значення; до укладення договорів майно інтим особам не відчужено; майно під забороною (арештом) та у заставі, в податковій заставі не перебувало, самовільних переобладнань у об`єктах в технічної документації наданої нотаріусу не було, майно зазначене в договорах, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передано; щодо майно на момент посвідчення мною угод відсутні будь які судові спори; внаслідок відчуження не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких власник майна зобов`язаний утримувати за законом чи договором; майно не надано в користування наймачам (орендарям); обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає; укладання цього договору не пов`язане із виконанням сторін будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь покупця. Сторони підтвердили, що: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договори не приховують іншого правочину і спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, таким чином він не несуть характеру фіктивного або удаваного та не є зловмисним, це зафіксовано у тексті договору.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

06 грудня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Одночасно із позовною заявою, позивачем подано заяву про забезпечення позову /т. І а. с. 52-38/.

Ухвалою судді від 16 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 24 грудня 2019 року представником позивачем подано заяву про виконання вимог ухвали /т. І а. с. 39-41, 50-51/.

24 грудня 2019 року позивачем подано заяву про забезпечення позову (із змінами та доповненнями) /т. І а. с. 52-108/.

Також 24 грудня 2019 року стороною позивача подано позовну заяву про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування реєстраційний записів реєстратором (із змінами та доповненням) /т. І а. с. 109-167/.

26 грудня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами загального провадження /т. І а. с. 168-169/.

Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у справі відмовлено /т. І а. с. 171-172/.

02 березня 2020 року від третьої особи у справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н. М. надійшли пояснення на позов, у яких також просила справу розглянути за її відсутності /т. І а. с. 188-189/.

17 березня 2020 року до суду подано заяву про забезпечення доказів у справі /т. І а. с. 197-210/.

18 березня 2020 року ухвалою суду заяву про забезпечення доказів задоволено і постановлено забезпечити докази шляхом витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н. М. /т. І а. с. 212-214/.

22 квітня 2020 року позивачем подано заяву про забезпечення позову /т. І а. с. 197-250, т. ІІ а. с. 1-63/.

24 квітня 2020 року ухвалою суду задоволено заяву про забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна /т. ІІ а. с. 67-69/.

17 серпня 2020 року у підготовчому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 подав клопотання про забезпечення доказів /т. ІІ а. с. 138-149, 151/.

Ухвалою суду від 17 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення доказів /т. ІІ а. с. 150, 155-156/.

16 жовтня 2020 року від третьої особи у справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н. М. до суду надійшли засвідчені копії документів на виконання ухвали суду від 18 березня 2020 року /т. ІІ а. с. 171-273, т. ІІІ а. с. 1-97/.

03 грудня 2020 року представником відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подано до суду відзив на позов /т. ІІІ а. с. 106-177/.

10 грудня 2020 року ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу підготовчого засідання, задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_9 і визнано явку відповідача ОСОБА_5 обов`язковою у судове засідання, для надання особистих пояснень /т. ІІІ а. с. 178-179/.

Також 10 грудня 2020 року ухвалою суд, керуючись положеннями частини п`ятої статті 49 ЦПК України, повернув стороні позивача заяву про зміну підстав позову /т. ІІІ а. с. 178-179/.

04 лютого 2021 року у підготовчому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_9 подав позовну заяву про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування реєстраційних записів у новій редакції із змінами підстав позову, яка ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, прийнята до розгляду /т. ІІІ а. с. 188-250, т. ІV а. с. 1-95, 96/.

17 березня 2021 року ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, частково задоволено заяву представника позивача про виклик свідків, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі третьої особи і задоволено клопотання про витребування документів /т. ІV а. с. 116-118, 119-125, 126-127/.

14 червня 2021 року та 04 серпня 2021 року на запит суду від 03 березня 2021 року надійшли відповіді /т. IV а. с. 130, 147-147 «а», 149-154/.

17 серпня 2021 року представником позивача ОСОБА_11 подано заяву про допит свідків аналогічного змісту до заяви, датованої 17 березня 2021 року.

Окрім цього, 17 серпня 2021 року представник позивача ОСОБА_11 подала до суду клопотання про витребування доказів у справі /т. ІV а. с. 169-175/.

У судовому засіданні 17 серпня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав суду нотаріально посвідчену заяву свого довірителя про те, що він не надає свою згоду на його допит як свідка /т. ІV а. с. 176, 177/.

20 вересня 2021 року представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано заперечення на клопотання про витребування доказів /т. ІV а. с. 180-191/.

29 вересня 2021 року позивач ОСОБА_4 подав до суду заяву про зміну предмету позову, доповнивши позовні вимоги /т. ІV а. с. 192-195/.

Крім цього, 29 вересня 2021 року представник позивача ОСОБА_9 подав до суду заяву про забезпечення доказів у справі /т. ІV а. с. 197-208/.

Також представник позивача ОСОБА_9 29 вересня 2021 року подав заяву про виклик свідків, заяву про врахування заяви про зміну предмету позову, надання додаткового строку, для подання додаткових доказів, витребування доказів, у задоволенні якої ухвалою суду, постановленою на місці без виклику до нарадчої кімнати, відмовлено /т. ІV а. с. 209-211, 212-218/.

24 листопада 2021 року представник позивача до суду подав заяву щодо зміни підстав позову (доповнення підстав позову) та клопотання про витребування доказів у справі /т. ІV а. с. 232-244, т. V а. с. 13-24/.

24 листопада 2021 року представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_12 подано клопотання про надання додаткового строку для подання доказів у справі і долучення таких доказів /т. IV а. с. 245-250 «а», т. V а. с. 1-8/.

Окрім цього 24 листопада 2021 року до суду представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано заперечення на заяву сторони позивача про витребування доказів /т. V а. с. 9-12/.

09 лютого 2022 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду відзив на заяву щодо зміни підстав позову (доповнення підстав позову) від 24 листопада 2021 року /т. V а. с. 37-44/.

16 лютого 2022 року представник позивача ОСОБА_9 подав до суду заяву про недостовірність, підробність доказів, що є у матеріалах справи, та клопотання про визнання участі відповідачів у розгляді справи обов`язковою /т. V а. с. 45-48, 49-62/.

18 лютого 2022 року представник позивача ОСОБА_9 подав до суду клопотання про визнання участі відповідача ОСОБА_2 у розгляді справи обов`язковою, зокрема, шляхом відеоконференції /т. V а. с. 67-70/.

17 травня 2022 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду письмово додаткові пояснення /т. V а. с. 71-79/.

20 червня 2022 року ухвалою суду, в якій ухвалою від 15 вересня 2022 року виправлено описку, задоволено заяву представника позивача ОСОБА_9 про забезпечення доказів у справі шляхом витребування у банку інформації /т. V а. с. 85-89, 96-97/.

18 липня 2022 року і 23 вересня 2022 року від банку надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 20 червня 2022 року /т. V а. с. 103/.

16 лютого 2023 року суд ухвалою, постановленою на місці, після заслуховування думки представників сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, визнано клопотання представника позивача зловживанням процесуального права і у його задоволенні відмовлено.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

07 березня 2017 року ОСОБА_5 надала розписку ОСОБА_4 про те, що вона отримала від нього у борг грошові кошти у розмірі 17 563 000, 00 грн, що за офіційним курсом, встановленим Національним банком України, станом на момент видачі розписки, складає суму у розмірі 650 000, 00 доларів США, під 20 % річних і зобов`язується повернути позику у повному об`ємі у строк до 10 березня 2018 року, виплативши проценти 10 березня 2018 року за погодженням сторін /т. І а. с. 15/.

28 березня 2017 року ОСОБА_5 здійснила відчуження належних їй об`єктів нерухомого майна на користь ОСОБА_2 , а саме /т. І а. с. 13-14/:

- згідно з договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, № 1660 /т. ІІІ а. с. 58-79/;

- згідно з договором купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв м, за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, № 1669 /т. І а. с. 215-273/;

- згідно з договором купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв м, за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М., 28 березня 2017 року за № 1666 /т. ІІІ а. с. 1-57/.

31 жовтня 2018 року за заявою ОСОБА_4 , на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року у справі № 757/34060/18-к, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004920 /т. І а. с. 26, 108/.

11 серпня 2020 року постановою слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м. Києві Кищука І. В. кримінальне провадження за № 0004920 від 31 жовтня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України /т. ІІІ а. с. 118/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також норми процесуального права кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

Судом встановлено, що строк повернення боргу, згідно з розпискою від 07 березня 2017 року, спливав 10 березня 2018 року. Оспорювані позивачем правочини відчуження, укладені відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_2 28 березня 2017 року. Борг за договором позики від 05 березня 2016 року, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , станом на 28 березня 2017 року був вже повернений і знято іпотечні обтяження, якими зобов`язання позичальника були забезпечені.

Тобто станом на момент укладення оспорюваних договорів відчуження не вбачається наявності невиконаного та простроченого боргового зобов`язання перед позивачем, і висновки, що нерухоме майно, власником якого була ОСОБА_5 , було відчужено за спірними договорами, з метою уникнення виконання зобов`язань за борговою розпискою від 07 березня 2017 року, є необґрунтованими.

У тексті оспорюваних договорів відчуження учасники правочину встановили ціну за домовленістю, що не суперечить положенням статті 632 Цивільного кодексу України і не є підставою для висновку про заниження вартості об`єктів правочинів.

Також сторона позивача послалася на те, що було внесено відомості про кримінальне правопорушення № 0004920 від 31 жовтня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, а пізніше - змінено кваліфікацію на частину четверту вказаної статті Кодексу.

Варто зауважити, що факт внесення відомостей до Реєстру є задокументованим актом фіксації певних обставин, які не мають наперед визначеної оцінки. Так, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, як і заява до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення, не є судовим рішенням, яке набрало законної сили, а обставини, встановлені у ньому, - становили би преюдицію.

Крім цього, встановлено, що кримінальне провадження за № 0004920 від 31 жовтня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, закрито 11 серпня 2020 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

Також судом встановлено, що у розписці від 07 березня 2017 року, на підставі невиконання зобов`язань за якою, позивач звернувся до суду, й в оспорюваних ним договорах відчуження вказано серію й номер, орган видачі одного й того ж паспорта ОСОБА_5 , який позивач вважає недійсним.

Такі доводи сторони позивача є суперечливими, з огляду на те, що якщо ОСОБА_5 не мала права підписувати спірні договори через недійсність паспорта, то аналогічні твердження повинні стосуватись і розписки від 07 березня 2017 року.

Отже розписка від 07 березня 2017 року й не підтверджує факт отримання коштів саме тією особою, яка підписала 28 березня 2017 року спірні договори купівлі-продажу від імені продавця, а тому є недостовірним доказом.

Суд приходить до висновку, що сторони спірних договорів купівлі-продажу не мали сумніву в ідентичності особи кожної з них, договори купівлі-продажу вчинили за взаємною згодою, зокрема добровільні дії були спрямовані на відчуження майна, подання нотаріусу Антоновою О. С. особисто документів, необхідних для відчуження майна, у тому числі паспорту, в той час як при написанні розписки від 07 березня 2017 року не можливо ідентифікувати сторін, в тому числі, особу, яка її написала та якою було отримано кошти.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, обставини, на які сторона позивача посилалася як на підстави позову, не підтверджено належними доказами.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 24, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-22, 202, 203, 215, 234, 317, 319, 627, 632, 691 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та скасування реєстраційних записів реєстратором, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2023 року.

Суддя І. В. Литвинова