У Х В А Л А

Іменем України

14 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Готри Т.Ю. і Кожух О.А., з участю секретаря Волощук В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (особи, які не брали участі в справі) на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 березня 2014 року (у складі судді Микуляка П. П.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ), треті особи: ОСОБА_7 , приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Сабов Оксана Іванівна та акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 р. товариство з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» (надалі - Товариство) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у якому, з урахуванням заяви про збільшення та уточнення позовних вимог, просило:

- визнати недійсним із моменту укладення договір купівлі-продажу від 07 липня 2011 р., укладений між Товариством і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. за реєстраційним № 1332;

- витребувати з володіння ОСОБА_4 вбудовані приміщення частини літ. «А» 1-го поверху (позиція 1, 2) площею 67,4 кв. м, реєстраційний номер 3921708, а також із володіння ОСОБА_5 і ОСОБА_8 вбудовані приміщення, частини літ. «А» поверху (позиція 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) загальною площею 67,4 кв. м, реєстраційний номер 36233656, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом передачі в натурі.

В обґрунтування позову зазначало, що 07 липня 2011 р. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу керівником товариства ОСОБА_2 було відчужено ОСОБА_3 нерухоме майно - вбудовані приміщення магазину на АДРЕСА_1 , яке належало Товариству.

Такий договір не відповідає волі сторони цього правочину та суперечить статті 203 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 не мала повноважень на укладення такого договору та діяла від імені Товариства без необхідного обсягу дієздатності, з порушенням пунктів 8.10.2, 8.10.5 Статуту товариства, статті 98 ЦК України.

Продаж нерухомого майна Товариства міг здійснюватися тільки за рішенням загальних зборів учасників товариства. Рішення зборів учасників Товариства, оформлене протоколом № 7 від 06 липня 2011 р., на підставі якого був укладений договір від 07 липня 2011 р., визнано недійсним у судовому порядку.

ОСОБА_2 , а в подальшому і ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , укладаючи спірний і наступний правочини щодо вказаного нерухомого майна, діяли за зловмисною домовленістю.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 березня 2014 р. позов Товариства задоволено: визнано договір купівлі-продажу від 07 липня 2011 р., укладений між Товариством і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І., недійсним із моменту його укладення; витребувано на користь Товариства з володіння ОСОБА_4 нерухоме майно - вбудовані приміщення част. літ. «А» 1-го поверху (позиція 1, 2) площею 67,4 кв. м реєстраційний номер 3921708, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його передачі в натурі; витребувано на користь Товариства з володіння ОСОБА_5 , ОСОБА_6 нерухоме майно - вбудовані приміщення, част. літ. «А» 1-поверху (позиція 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) загальною площею 67,4 кв.м, реєстраційний номер 36233656, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його передачі в натурі. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Прендметом правового аналізу в суді апеляційної інстанції є, зокрема, апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як осіб, які не брали участі справі.

1. Так, у січні 2020 р. ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі в справі, оскаржила рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 березня 2014 р. На обґрунтування порушення своїх прав посилалася на те, що ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу частини вбудованих приміщень на АДРЕСА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , відтак указане майно, яке було витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь Товариства, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 . Таким чином, суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , не залученої до участі у справі, зокрема щодо належного їй нерухомого майна, фактично позбавивши її права власності на нього.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Товариство просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення , а рішення суду першої інстанції - без змін. Заперечення позивача зводяться до того, що судами не вирішувалось питання про права та обов`язки саме ОСОБА_1 , а правовий зв`язок між скаржником і сторонами відсутній.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , особи, яка не брала участі в справі, належить закрити із таких підстав.

Суди встановили, що Товариство зареєстроване як юридична особа 11 грудня 1995 р., що підтверджено випискою із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 08 липня 2013 р.

31 січня 2001 р. за договором купівлі-продажу № 357, укладеним між Фондом приватизації та управління майном Ужгородської міської ради і Товариством, останнє придбало у власність шляхом викупу об`єкт приватизації - вбудовані приміщення площею 269 кв. м на АДРЕСА_1 . 05 квітня 2001 р. Товариству було видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно.

На підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради № 257 від 15 жовтня 2003 р. було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно ТОВ «Магазин «Взуття» загальною площею 269,3 кв.м по АДРЕСА_1 . Право власності Товариства на приміщення цього магазину було зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 3921708, що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 15 грудня 2003 р.

07 липня 2011 р. директор ОСОБА_10 , діючи від імені ТОВ «Магазин «Взуття», на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О. І., продала ОСОБА_3 нерухоме майно - будівлю «Магазину «Взуття» площею 134,8 кв. м по АДРЕСА_1 .

07 березня 2012 р. на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 392, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 частину приміщень Товариства по АДРЕСА_1 площею 67,4 кв. м.

16 березня 2012 р. ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. 17 листопада 2011 р. за реєстровим № 3776, уклала із ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір про поділ жилих приміщень в натурі, за яким «Магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , поділено, а саме: ОСОБА_4 набула права власності на вбудовані приміщення част. «А» 1-го поверху (поз. 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м, що складає 1/2 від площі 134,8 кв.м. (пункт 3.1 договору), а ОСОБА_3 набув право власності на вбудовані приміщення част. 1-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв. м, що складає 1/2 від площі 134,8 кв.м.

На підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 763, ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 вбудовані приміщення час. «А», 1-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв. м по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 як іпотекодавець згідно з іпотечним договором 23 березня 2012 р. у якості забезпечення виконання нею зобов`язань за договором кредиту передала ПАТ «Укрсоцбанк» в іпотеку вбудовані приміщення част. «А» - 1 поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв. м. Вартість предмету іпотеки сторони оцінили в 1 833 347 грн.

05 квітня 2012 р. ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, уклала з ОСОБА_7 договір дарування, посвідчений нотаріусом за реєстровим № 655, за умовами якого вбудовані приміщення час. «А» - 1-го поверху (поз. 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані на земельній ділянці площею 53,9 кв. м, були подаровані ОСОБА_7 . Дар сторони оцінили у розмірі 54 209 грн.

08 липня 2013 р. ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 1114, продала вбудовані приміщення час. «А» 1-поверху (поз. 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в рівних частках, по 1/2 частці кожному, за ціною 645 550 грн, які продавець згідно з пунктом 2 договору одержав до підписання договору.

Встановлено, що підставою для укладення 07 липня 2011 р. директором ОСОБА_10 від імені ТОВ «Магазин «Взуття» договору купівлі-продажу нерухомого майна - будівлі «Магазину «Взуття» площею 134,8 кв. м на АДРЕСА_1 із ОСОБА_3 було рішення зборів учасників ТОВ «Магазин «Взуття», оформлене протоколом № 7 від 06 липня 2011 р., згідно з яким десятьма учасниками ТОВ «Магазин «Взуття» було погоджено продаж спірного майна.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 23 жовтня 2013 р., залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04 лютого 2014 р., рішення загальних зборів учасників ТОВ «Магазин «Взуття» про погодження продажу вбудованих приміщень магазину по АДРЕСА_1 , яке було оформлено протоколом № 7 від 06 липня 2011 р., визнано недійсним.

Господарським судом було встановлено, що у зборах, рішення яких оформлено протоколом № 7 від 06 липня 2011 р., взяв участь тільки один учасник, який володів часткою у розмірі 10% статутного фонду, решта 9 учасників про проведення зборів не були повідомлені, їх підписи на протоколі були відтворені струмним способом за допомогою знакодрукуючого пристрою.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача врегульовано частиною першою статті 388 ЦК України, якою передбачено перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, а саме: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 надала згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_6 договору купівлі-продажу від 08 липня 2013 р., за умовами якого ОСОБА_5 і ОСОБА_6 придбали у ОСОБА_7 вбудовані приміщення част. літ. А 1-поверху (поз. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7) загальною площею 67, 4 кв. м на АДРЕСА_1 .

Законодавець у статті 65 СК України передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України).

Права одного з подружжя, який надавав тільки згоду на укладення договору, але не був його стороною, і позовних вимог до нього не пред`явлено, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір, і є відповідачем у справі.

Схожого за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 р. у справі № 344/17464/15-ц (провадження № 61-11184св20).

Із огляду на це, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .

2. 22 березня 2022 р. до Закарпатського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 (особи, яка не брала участі в справі) (т.10 а.с.181-186).

ОСОБА_2 просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 березня 2014 р. у справі № 308/12227/13 і прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову Товариства відмовити повністю. Стягнути з позивача на свою користь судовий збір і витрати на професійну правничу допомогу. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права. На обґрунтування порушення своїх прав оскаржуваним рішенням суду першої інстанції посилається на те, що даючи оцінку дійсності договору купівлі-продажу від 07.07.2011 р., судом установлено, що саме ОСОБА_2 як директор, діючи від імені Товариства, продала ОСОБА_3 нерухоме майно - будівлю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 134,8 кв. м., по АДРЕСА_1 . Також судом встановлено, що під час укладення оскаржуваного правочину ОСОБА_2 діяла з перевищенням своїх повноважень як директор Товариства.

Отже, можна констатувати, що судом першої інстанції було вирішено питання про права та законні інтереси ОСОБА_2 .

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 також підлягає закриттю із таких підстав.

Згідно з положеннями ст. 352 ч.1 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Визначальним моментом є з`ясування того, яким чином ухвалене судове рішення впливає на права та інтереси осіб, які не брали участі в справі.

Так, Верховний суд у постанові від 07.05.2020 р. у справі № 758/154 роз`яснив, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Згідно зі ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи і у визначених законом випадках -на касаційне оскарження судового рішення.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Отже, визначальним при вирішені питання про правомірність реалізації особою свого права на оскарження судового рішення у справі, в якій ця особа не брала участі, є встановлення обставин порушення її прав та обов`язків оскаржуваним рішенням.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Правова позиція ОСОБА_2 стосовно порушення її прав та інтересів рішенням Ужгродського міськрайонного суду від 18 березня 2014 р. зводиться до того, що встановлені судом першої інстанції обставини «продаж ОСОБА_2 майна позивача без необхідного обсягу повноважень» кваліфікується як учинення кримінально караних діянь. У той же час Запорожець має законний інтерес не бути безпідставно звинуваченою у вчиненні правопорушення, яке може кваліфікуватися як кримінально-каране та мати можливість доводи правомірність своїх дій.

Однак, такі твердження апелянта ґрунтуються на невірному розумінні норм процесуального права, які регулюють питаня оскарження рішення суду першої інстанції особою, яка не брала участі в справі.

Так, сама лише згадка про ОСОБА_2 у рішенні Ужгородського міськрайонного суду від 18 березня 2014 р. ще не говорить про те, що цим рішенням вирішено питання про права, обов`язки та інтереси особи, яка подає апеляційну скаргу.

А посилання на те, що встановлена судом першої інстанції обставина «продаж ОСОБА_2 майна позивача без необхідного обсягу повноважень» кваліфікується як учинення кримінально кааних діянь, узагалі є надуманою.

Оскаржуючи рішення першої інстанції ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі в справі) не наводить жодних доказів, яким чином оскаржуване судове рішення порушує її права та обов`язки.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта із ухваленим судовим рішенням. Особливість подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі в справі, від подання апеляційної скарги учасником справи, полягає у різних мотивах обґрунтування доводів апеляційної скарги та різних підставах для оскарження судового рішення.

Особа, яка не брала участі в справі, в апеляційній скарзі має указати, яким чином оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Таких доводів апеляційна скарга не містить, а ті доводи на які посилається апелянт в обґрунтування порушення своїх прав, на увагу не заслуговують.

Отже, правовий аналіз наявних у справі та додатково поданих документів і матеріалів дає підстави для висновку, що оскаржене рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 березня 2014 р., не стосується прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_2 . У свою чергу, остання не довела факту порушення своїх прав указаним рішенням і таких доказів у процесі судового розгляду не здобуто.

Згідно з положеннями п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, подано особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішення питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 352, 362 ч.1 п.3, ч.2, 368 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

1.Апеляційні провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (особи, які не брали участі в справі) на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 березня 2014 року (у складі судді Микуляка П.П.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ), треті особи: ОСОБА_7 , приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Сабов Оксана Іванівна та акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування нерухомого майна закрити.

2.Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

3.Повне судове рішення складено 17 лютого 2023 р.

Судді: