Номер провадження 2/754/36/23
РІШЕННЯ

Іменем України

01 лютого 2023 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретарів судового засідання Микитюк А.В., Зануди І.А., Нагорної М.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки Храпійчука В.О. ,

представника відповідачів Годні А.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що квартира АДРЕСА_1 , є її місцем постійного проживання згідно з ордером № Г183227, виданим на підставі рішення виконкому Дніпровської районної ради від 15 листопада 1972 року. В ордері зазначено склад сім`ї, на яку він виданий, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_1 (дочка). Із березня 2005 року до теперішнього часу відповідачі в квартирі не проживають, всі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені на неї. Вона та інші мешканці квартири не чинять відповідачам перешкод у користуванні житловим приміщенням. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на них, чим порушуються її права. Посилаючись на викладене, позивач просила визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 09.09.2021 року вказану цивільну справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні.

Ухвалою, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 21.12.2021 було закрито підготовчий розгляд справи та призначено судове засідання.

Ухвалою від 14.06.2022 року було витребувано від Комунального концерну "Центр комунального сервісу" (03190, м. Київ, вул. Кирпоноса,10/8) інформацію чи звертались ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , протягом часу з січня 2018 року по 01.12.2021 р. із заявами про надання квитанцій на оплату комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Храпійчук В.О. заявлені вимоги позовної заяви підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідачів - адвокат Годня А.А. просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, показання свідків, суд дійшов наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що на підставі ордеру від 15 грудня 1972 року № Г183227, виданого за рішенням виконкому Дніпровської районної ради, метері позивачки та відповідачки, ОСОБА_6 , було надано житло - спірна квартира №53, що складається з двох кімнат площею 28,16 кв. м. по АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох осіб, вона, позивачка - ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1 ) та відповідачка - ОСОБА_4 (а.с.26 т.1).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 88 років (а.с.27 т.1).

Згідно Витягу з розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.03.2016 №154 про зміну договору найму житлових приміщень мешканців Деснянського району м. Києва мені дозволено змінити договір найму двокімнатної квартири №53, житловою площею 27,40 кв.м., що на АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю матері ОСОБА_6 - власника особового рахунку (а.с.29 т.1).

На день звернення до суду з вказаним позовом у спірній квартирі зареєстровані п`ять осіб, що підтверджується відповіддю на запит від 04.08.2021 року Деснянської районної в м. Києві адміністрації.

Позивач в обгрунтування позовних вимог щодо факту не проживання відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 суду письмові докази: акти про непроживання від 22.01.2020року,19.02.2020 року, 04.03.2020 року, 03.06.2020 року, 24.06.2020 року, 15.07.2020 року,05.08.2020 року, 26.08.2020 року,09.09.2020 року, 07.10.2020 року, 04.11.2020 року, 09.12.2020 року, 27.01.2021 року, 03.03.2021 року,12.05.2021 року, 04.08.2021 року.(Том 1, а.с.10-25).

Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Стаття 64 ЖК УРСР, передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки.

Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

На день звернення до суду з цим позовом у спірній квартирі зареєстровані п`ять осіб, що підтверджується відповіддю на запит від 04.08.2021 року Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації (а.с.37 т.1).

За змістом положень ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі статті 71 ЖК УРСР та у визначеному статтею 72 ЖК УРСР порядку, передбачає обов`язкове з`ясування причин відсутності особи у жилому приміщенні, так як відсутність особи з поважних причин виключає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців.

Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.

Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами.

Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України)

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала суду, що їй відомо про те, що це вже не перше засідання. Вони дружать з відповідачкою ще з дитинства. Квартира була отримана на трьох: матір та дві доньки. Ще з молодості була в них вдома, але відносини в них погіршилися, відповідачку перестали пускати до квартири. Коли відповідачка намагалася жити в квартирі, були дуже несприятливі умови. Знає, що вони не могли користуватися холодильником, були скандали, бійки і їм довелося піти з квартири та жити у неї, якийсь час, у друзів. Вони не мали постійного житла ніколи. Позивачка знала, що відповідачка сплачує борги за квартиру. Покинули квартиру, бо не було умов для користування житлом. Знає атмосферу в сім`ї, десь на початку 90-х почалися скандали в родині. Позивачку кілька разів бачила на вулиці, знає, що відповідачку в квартиру не пускали, міняли замки, викликали в поліцію. Не знає, де наразі проживає відповідачка.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала суду, що знає позивачку, живе з нею по сусідству, бачаться дуже часто. Переїхала у 1988 році, десь з 1990 року, відповідачку не бачила, вже її не пам`ятає. Ніколи ніяких конфліктів з приводу квартири не чула, ОСОБА_4 не дуже пам`ятає, щоб вона намагалася вселитися, не відомо. Речей, відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не бачила в квартирі. Відповідача ОСОБА_5 взагалі не бачила, не знає якого він віку. Поліцію за адресою квартири не бачила, знає, що останні два роки йдуть суди. ОСОБА_1 сама матір хоронила, нікого інших не було.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показала суду, що знає ОСОБА_1 , вона сусідка, живуть в одному будинку. З початку карантину почали тісно дружити. Крім ОСОБА_1 та її чоловіка нікого не бачила, щоб хтось просився жити. Зараз живуть в квартирі позивачка з чоловіком та їх собаки. Їх діти в квартирі не проживають. За останні три роки їй не відомо про конфлікти.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 підтвердили факт не проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в спірній квартирі, разом з тим вказані особи зазначили суду, що їм відомо про наявність судових справ, однак вони не були безпосередньо свідками будь-яких конфліктів та не повідомили будь-якої інформації суду щодо причин не проживання відповідачів за адресою спірної квартири, а відтак суд не може прийняти вказані показання в якості доказу не проживання осіб без поважних причин за місцем зареєстрованого у визначеному законом порядку проживання у спірній квартирі, оскільки вони спростовуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи.

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ніколи не втрачали інтересу до квартири, частково сплачують вартість комунальних послуг та безпосередньо відповідачкою ОСОБА_4 було погашено в повному обсязі стягнуту солідарно заборгованість по комунальним послугам за адресою спірної квартири. Відповідачка ОСОБА_4 зверталась з чисельними проханнями до державних установ щодо надання допомоги у вирішенні їх житлового питання, однак позитивного результату на час розгляду справи не досягнуто.

Також судом прийнято до уваги той факт, що відсутність відповідачів за адресою спірної квартири, викликана конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами, в свою чергу стороною позивача не надано суду будь-яких доказів в обгрунтування твердження позивачки про порушення відповідачами її прав та прав інших співмешканців квартири. Відповідачі підтверджують, що не проживають у спірній квартирі виключно з мотивів уникнення та подальшого розвитку конфлікту.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Враховуючи вищевказані норми діючого законодавства, встановлені за наслідками розгляду справи обставини та досліджені на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав відмови у задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 , оскільки судом встановлено, що спірне житлове приміщення було отримано відповідно до ордеру покійною ОСОБА_6 в тому числі і на відповідачку по справі. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наділені правом на користування спірною квартирою та мають право на реалізацію права користування вказаним нерухомим майном на рівні із позивачкою та членами її сім`ї, тому будь-яке обмеження відповідачам у праві користування спірною квартирою є порушенням їх вищевказаного права, а відтак позов не підлягає задоволенню судом.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню відповідачами понесені позивачкою судові витрати у зв`язку з відмовою судом в задоволенні її позову.

Керуючись ст.ст.47, Конституції України, ст.ст. 9, 61, 64, 71, 72 ЖК України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 20.02.2023.

Суддя: