ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1268/23 Справа № 235/7740/20 Суддя у 1-й інстанції - Клікунова А.С. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 235/7740/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М. Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2021 року, яке ухвалено суддею Клікуновою А.С. у м. Покровськ Донецької області та повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року,

УСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, з 02 травня 2019 року він перебував в трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», обіймав посаду гірника очисного забою підземного 4 розряду з повним робочим днем у шахті тимчасово. 07 вересня 2019 року його переведено гірником очисного забою підземним 5 розряду з повним робочим днем у шахті постійно.

У грудні 2019 року на підприємстві ТОВ «Краснолиманське» почався простій не з вини робітників з оплатою часу простою у повній тарифній ставці, що підтверджується копіями табуляграм.

Починаючи з жовтня 2019 року у ТОВ «Краснолиманське» перед позивачем виникла заборгованість з оплати праці і часу простою.

12 лютого 2020 року позивач звернувся до директора ТОВ «Красноалиманське» із заявою про звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиплатою заробітної плати.

Вказану заяву позивач склав на бланку, який отримав у відділі кадрів підприємства, але після її заповнення з вказівкою причини звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у відділі кадрів її не прийняли і направили до директора ТОВ «Краснолиманське» для узгодження, який в свою чергу відмовився її прийняти та рекомендував направити поштою.

12 лютого 2020 року позивач направив вказану заяву рекомендованим листом на адресу відповідача, який повернувся без вручення з причини закінчення терміну зберігання.

18 травня 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заробітної плати за період з листопада по грудень 2019 року та оплати часу простою за період з січня по травень 2020 року на загальну суму 68 037,89 гривень.

07 липня 2020 року, до початку розгляду справи по суті і по домовленості з відповідачем, який почав виплату боргів, позивач подав заяву про відкликання позовної заяви, яка була задоволена судом.

Заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу позивач повністю не отримав, наказу про припинення простою та поновлення роботи до теперішнього часу не отримав, тому вважає, що не повідомлений належним чином про обов`язок виходити на роботу.

09 вересня 2020 року позивач отримав листа від відповідача за № 126/5 від 08 вересня 2020 року з вимогою повідомити причини відсутності на роботі з 01 вересня 2020 року.

14 вересня 2020 року позивач повторно звернувся до відповідача з заявою про своє звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з тих самих причин порушення його прав як робітника - не виплата заробітної плати. Заяву надіслав поштою з повідомленням.

16 вересня 2020 року заява була отримана відповідачем, але 17 вересня 2020 року повернута позивачу з листом від старшого інспектора з діловодства ДП ВК «Краснолиманська» про повернення, як помилково отриманої.

06 листопада 2020 року, з метою подати заяву про звільнення особисто, позивач звернувся до ТОВ «Краснолиманське», але пройти на територію за своїм пропуском не зміг через анулювання його пропуску. Отримавши тимчасовий пропуск, позивач потрапив до розрахункового відділу відповідача, де отримав свою трудову книжку з записом про своє звільнення згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважної причини, відповідно до Наказу № 269к від 24 вересня 2020 року і про отримання трудової книжки розписався у журналі, але всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України не отримав від відповідача виплати всіх сум, які належать при звільненні, а саме 85 914,66 гривень.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» № 268к від 24 вересня 2020 року незаконним і скасувати його. Поновити позивача на посаді яку він займав до звільнення. Стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 85914,66 гривень, середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі на час постановлення рішення судом, який на час звернення з цим позовом складає 24 706,80 гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі на час постановлення рішення судом, який на час звернення з цим позовом складає 24 706,80 гривень; моральну шкоду у сумі 50 000 гривень та понесені судові витрати у сумі 10 000 гривень.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої при звільненні заробітної плати за листопад 2019 року вересень 2020 року в сумі 74 716, 29 грн. (сума визначена вже з урахуванням проведених утримань податків з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів),

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 грудня 2020 року (день, наступний після отримання позовної заяви) по 21 жовтня 2021 року (по день винесення рішення) (включно) в сумі 90 067 грн. 80 коп. (сума визначена без урахування утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів).

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заробітної плати в межах місячного платежу за листопад 2019 року в сумі 8 310 грн. 65 коп.

Судові витрати по справі, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, віднесено на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» стягнувши з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1 000 грн., моральну шкоду в сумі 1 000 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь держави судовий збір в сумі в сумі 789 грн. 65 коп. та 908 грн., а всього стягнуто 1697 грн. 65 коп.

В інших частині в задоволенні позовних вимогах позивача відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача та ухвалення в цій частині нового рішення по справі про задоволення вказаних позовних вимог посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Апелянт наполягає на задоволенні позову, оскільки матеріали справи не містять доказів належного повідомлення позивача про постановлення наказу про виведення з простою підприємства та повідомлення позивача про необхідність стати до роботи.

Наполягає на тому, що позивач надав докази на підтвердження свого бажання звільнитися з підприємства за власним бажанням у зв`язку з порушенням прав робітника, а саме невиплати заробітної плати, оформлену на бланку підприємства. Позивач тричі намагався подати позивачу заяву про звільнення з тих же підстав, але представниками відповідача створювалися перешкоди і з метою уникнути необхідності сплачувати вихідну допомогу працівникові навмисно в порушення вимог законодавства звільнили за ч. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважної причини.

Також апелянт наголошує на тому, що позивач має право на компенсацію вугілля в сумі 15 000 грн., яке йому повинно було бути нараховане відповідно до вимог п. 8.1. колективного договору та абз. 2 ч.7 ст. 43 Гірничого Закону України, але не нараховане та не виплачене.

Апелянт вважає, що у зв`язку з безпідставною відмовою у задоволенні позовних вимог позивача про скасування наказу про його звільнення, суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На час подання апеляційної скарги борг по заробітній платі позивачу відповідачем не виплачений, тому сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, станом на момент подання апеляційної скарги, складає 198 987 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в режимі відеоконференції, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно записів в трудовій книжці серійний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 02 травня 2019 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське» (а.с.7-8).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , яка не містить вхідного номеру її прийняття, написаної на бланку ТОВ «Краснолиманське» 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 просить звільнити його за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, умов колективного договору (а.с.11).

Відповідно до наказу ТОВ «Краснолиманське» № 214 від 26 серпня 2020 року «Про виведення з простою підприємства ТОВ «Краснолиманське» встановлено закінчення простою з 01.09.2020 року. Начальникам виробничих дільниць наказано довести до відома працівників під особистий підпис, а також шляхом вивішування його на інформаційних стендах в нарядних дільниць. (а.с.69-70)

Згідно акту про відмову від ознайомлення з наказом № 214 від 26 серпня 2020 року «Про виведення з простою підприємства ТОВ «Краснолиманське» ОСОБА_1 в присутності начальника дільниці №1-1, заступника начальника дільниці «1-1, бригадира ГОЗ дільниці №1-1 повідомлений про необхідність стати до роботи згідно графіку обліку робочого часу по дільниці №1-1 на вересень 2020 року.

Згідно акту від 09 вересня 2020 року комісія у складі начальника дільниці № 1-1, механіка дільниці №1-1, заступника механіка дільниці № 1-1 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 був відвіданий ОСОБА_1 , який відсутній на робочому місці з 01.09.2020 року по теперішній час. На момент відвідування ОСОБА_1 за зазначеними адресами відсутній. (а.с.72)

Відповідно до заяви ОСОБА_1 на ім`я директора ТОВ «Краснолиманське» від 14 вересня 2020 року позивач просить розірвати з ним трудовий договір з 14 вересня 2020 року у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору, надіслана рекомендованим листом.

Згідно листа ДП «ВК «Краснолиманська» на адресу позивача було повернуто надісланий ним лист заяву про звільнення, як отриманий помилково.

Відповідно до наказу ТОВ «Краснолиманське» № 269к від 24.09.2020 року «Про звільнення», узгодженого з провідними спеціалістами, ОСОБА_1 звільнено з підприємства з посади гірника очисного забою 5 розряду дільниці 1-1 згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогули без поважної причини з 01.09.2020 року. (Вказані обставини підтверджені копією трудової книжки НОМЕР_1 ) (а.с.66).

Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що позивача було звільнено за прогули, що оспорюється останнім, та при звільненні позивача з ним своєчасно не проведено розрахунок.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Предметом спору у даній справі є звільнення позивача за прогул. Позивач вважає, що оскільки він подав заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, то відповідач не мав права звільнити його за прогул.

Розірвання трудового договору відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.

За змістом статті 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідач як роботодавець, звільняючи ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, не пов`язував його звільненням за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України і відсутні докази, що він помилився у формулюванні підстав звільнення, тобто відсутня згода іншої сторони трудових відносин на звільнення працівника саме за цією підставою.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору та за прогул без поважних причин, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 22 червня 2022 року у справі № 681/1629/18, провадження № 61-2229св22, та від 29 січня 2020 року у справі № 524/679/19, провадження № 61-2-798св19.

Також апеляційний суд звертає увагу, що за висновками Верховного Суду у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 686/21225/17, провадження № 61-4487св19, від 16 грудня 2020 року у справі № 127/32612/18, провадження № 61-961 св 20, подання заяви про звільнення за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України не звільняє працівника від обов`язку виходити на роботу та виконувати передбачені трудовим договором обов`язки. У разі невидання наказу роботодавцем, непогодження з його діями, позивач мав право звернутися до суду з відповідним позовом.

Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 з 01 вересня 2020 року, тобто з моменту введення підприємства відповідача з простою, був відсутній на робочому місці без поважних причин, що підтверджується Актом про відмову працівника від ознайомлення з Наказом № 214 від 26 серпня 2020 року «Про виведення з простою підприємства ТОВ «Краснолиманське», відповідно до якого відповідач повідомив позивача про видачу такого наказу, про закінчення такого простою і необхідність ОСОБА_1 стати до роботи згідно графіку обліку робочого часу по дільниці № 1-1 на вересень 2020 року. Належних доказів поважності причин відсутності на роботі позивач не надав, при цьому не заперечував того факту, що він був відсутній на робочому місці з 01 вересня 2020 року по 24 вересня 2020 року, тобто по моент винесення відповідачем наказу про його звільнення. Тобто позивач допустив прогул без поважних причин, тому відповідач відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України припинив трудові відносини з позивачем.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення в частині позовних вимог позивача про визнання наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» № 268к від 24 вересня 2020 року незаконним, його скасування та поновити позивача на посаді яку він займав до звільнення є законним та обґрунтованим, а тому воно не підлягає скасуванню в цій частині.

При цьому доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення позивача про постановлення наказу про виведення з простою підприємства та повідомлення позивача про необхідність стати до роботи спростовуються Актом про відмову працівника від ознайомлення з Наказом № 214 від 26 серпня 2020 року «Про виведення з простою підприємства ТОВ «Краснолиманське», відповідно до якого відповідач повідомив позивача про видачу такого наказу, про закінчення такого простою і необхідність ОСОБА_1 стати до роботи згідно графіку обліку робочого часу по дільниці № 1-1 на вересень 2020 року.

Посилання апелянта на те, що позивач надав докази на підтвердження свого бажання звільнитися з підприємства за власним бажанням у зв`язку з порушенням прав робітника, а саме невиплати заробітної плати, оформлену на бланку підприємства. Позивач тричі намагався подати позивачу заяву про звільнення з тих же підстав, але представниками відповідача створювалися перешкоди і з метою уникнути необхідності сплачувати вихідну допомогу працівникові - навмисно в порушення вимог законодавства звільнили за ч. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважної причини колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що письмово викладена ініціатива позивача з наміром припинити трудові відносини на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України була доведена до відома відповідача в установленому законом порядку.

Як убачається із матеріалів справи, заява ОСОБА_1 , написана на бланку ТОВ «Краснолиманське» 12 лютого 2020 року в якій позивач просить звільнити його за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, умов колективного договору не містить вхідного номеру її прийняття та резолюції керівника, наказ про звільнення не винесено. Відомості про отримання вказаної заяви представником підприємства поштовим відправленням відсутні. (а.с.11,12,13)

Заява ОСОБА_1 на ім`я директора ТОВ «Краснолиманське» від 14 вересня 2020 року позивач просить розірвати з ним трудовий договір з 14 вересня 2020 року у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, умов коллективного договору та трудового договору, надіслана рекомендованим листом була повернута позивачу ДП «ВК «Краснолиманська», як отримана помилково.

Наведені обставини свідчать про те, що відповідач не був належним чином повідомленим про намір позивача припинити трудові відносини на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що апелянт вважає, що у зв`язку з безпідставною відмовою у задоволенні позовних вимог позивача про скасування наказу про його звільнення, суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відмова суду у задоволенні позовних вимог позивача про скасування наказу про його звільнення є обґрунтованою і колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в цій частині.

Посилання апелента в апеляційній скарзі на те, що позивач має право на компенсацію вугілля в сумі 15 000 грн., яке йому повинно було бути нараховане відповідно до вимог п. 8.1. колективного договору та абз. 2 ч.7 ст. 43 Гірничого Закону України, але не нараховане та не виплачене колегією суддів не приймаються уваги, оскільки ТОВ «Краснолиманське» не є учасником «Галузевої угоди між міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), діючих у вугільній промисловості» від 03 липня 2001 року.

Посилання апелянта на те, що на час подання апеляційної скарги борг по заробітній платі позивачу відповідачем не виплачений, тому сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, станом на момент подання апеляційної скарги, складає 198 987 грн. не можуть бути підставою для стягнення вказаної суми середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, оскільки на момент ухвалення рішення судом першої інстанції суд правильно розрахував та стягнув розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, який становить 90 067, 80 грн., розрахунок якого перевірено колегією суддів та колегія суддів погоджується з ним. При цьому питання щодо стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку після ухвалення судового рішення, яке залишається без змін судом апеляційної інстанції, вирішується окремо.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Донецького апеляційного суду від 05 січня 2022 року та у зв`язку із залишенням судового рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 січня 2023 року.

Головуючий:

Судді: