КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/1069/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Даньшиній І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 391 440 грн 78 коп., з яких - 329 000 грн основний борг, а також 31 156 грн 30 коп. - інфляційне збільшення, 21 524 грн 71 коп. - пеня, 9 759 грн 77 коп. - штрафні санкції 3% річних, а також судовий збір у розмірі 3 914 грн 41 коп. та 8 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказувала, що 03 жовтня 2020 року ОСОБА_2 надала в позику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 329 000 грн, про що ним власноруч було складено письмову боргову розписку.

Зазначала, що відповідач належним чином свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим у нього від 04.12.2020 року утворилася заборгованість у сумі 329 000 грн основного боргу, яку позивачка просила стягнути.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 : - 391 440 грн 78 коп. заборгованості за борговою розпискою від 03.10.2020 року, яка складається з 329 000 грн - основного боргу, 31 156 грн 30 коп. - інфляційних, 21 524 грн 71 коп. - пені, 9 759 грн 77 коп. - 3% річних; - 8 000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу; - 3 914 грн 41 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні позову відмовити.

Скаргу обґрунтовує тим, що спірна боргова розписка за своєю суттю не є документом про отримання в борг грошових коштів, який відповідач видав позивачці за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора (позивача) певної грошової суми.

Насправді ж, вказаною розпискою відповідач лише підтвердив взяті на себе перед позивачкою та її чоловіком зобов`язання щодо купівлі будівельних матеріалів та оплати роботи будівельної бригади з усунення недоліків, виявлених під час ремонтно-будівельних робіт на об`єкті, що належить замовникам. Розмір вищевказаних зобов`язань дорівнював сумі 329 000 грн, яка й була витрачена відповідачем з власних коштів на усунення виявлених недоліків.

Вказує, що фактично не мало місце реальне отримання в борг відповідачем грошових коштів від позивача із зобов`язанням їх подальшого повернення у вказаний в розписці термін.

Відповідач вважає, що ним в повній мірі та належними доказами доведено той факт, що між ним та позивачкою ніколи не укладався договір позики і фактично позивачкою ніколи не надавались відповідачу в борг грошові кошти у розмірі 329 000 грн із зобов`язанням їх повернення у встановлений сторонами термін.

Розписка, яка була власноруч написана відповідачем 03.10.2020 року, лише підтверджувала його згоду усунути за власні кошти ті недоліки, які були допущені будівельною бригадою під його керівництвом на об`єкті, що належить позивачці та її чоловіку.

Також зазначає, що дізнавшись про існування оскаржуваного рішення суду першої інстанції задля юридичного аналізу виниклої ситуації та вивчення матеріалів справи

№760/32312/21, відповідач звернувся за професійною правовою допомогою до адвоката Денисенко О.В., в результаті чого між відповідачем та адвокатом Денисенко О.В. був укладений Договір про надання правової (правничої) допомоги № 02/11-2022 від 02.11.2022 року.

В рамках надання відповідачу професійної правової допомоги з апеляційного оскарження рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17.06.2022 року відповідно до умов укладеного Договору адвокатом були надані відповідачу юридичні послуги, загальна вартість яких згідно акту становить 20 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Вказує, що як зазначає відповідач у своїй скарзі, він дізнався про існування судової справи лише після того, як в рамках примусового виконання оскаржуваного рішення постановою приватного виконавця було накладено арешт, а до цього часу відповідач не отримував жодних процесуальних документів. Проте, виконавче провадження по справі АСВП 69553796 було відкрито 03.08.2022 року та здійснено відповідні процедури щодо виконання судового рішення. Крім того, в матеріалах справи наявні, підписані відповідачем, документи з Укрпошти про отримання ухвал та процесуальних документів суду першої інстанції (а.с.32). Відповідач зазначає, що підпис не належить йому.

Надалі відповідач наводить твердження, що насправді спірним відносинам, щосклалися між сторонами справи, передували наступні події. Прочитавши даний тест, повідомляють суд про те, що позивачу не відомо про взаємовідносини, які передували, про особисті стосунки ОСОБА_4 з ОСОБА_1 , особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 позивачеві невідомі і жодних документів позивач не підписував, в тому числі не погоджував і жодні кошториси.

Також, у своїй скарзі відповідач підтвердив той факт, що він особисто написав боргову розписку на суму 329 000 грн 03.10.2020 року, але надалі зазначає, що боргова розписка не є документом про отримання в борг грошових коштів, а є договором на поставку матеріалів та ремонтно-будівельні роботи, чим суперечить сам собі.

Відповідач зазначає, що він виконував ремонтні роботи за власний кошт та усував недоліки. Натомість всупереч ч.1. ст..76 ЦГІК України не надає доказів цього.

Також відповідач не зазначив, якою саме будівельною фірмою він володіє та які саме офіційно працевлаштовані працівники мають відношення до судової справи.

Вважає, що маючи на меті ввести суд в оману та затягнути апеляційний розгляд відповідач наводить судову практику про ювелірні вироби та суть правових відносин. Зазначає, що у сторін немає жодних договірних чи трудових відносин.

Також звертає увагу суду на те, що відповідач скористався нібито послугами адвоката Денисенко О.В. згідно договору №02/11-2022 від 02.11.2022 року та просить відшкодувати йому послуги адвоката. Натомість надає банківську квитанцію про здійснення платежу на ім`я Фізичної особи-підприємця Денисенко О.В. на суму 20 000 грн. Тобто не на рахунок адвоката, як само-зайнятої особи, яка сплачує податок на прибуток на загальних підставах згідно Податкового кодексу, а на рахунок ФОП з метою уникнення оподаткування адвокатської діяльності. Фактично договір підписано з адвокатом, а оплату здійснено на іншу особу, що є грубим порушенням правил ведення адвокатської діяльності, етики та оподаткування.

Копії документів під назвами кошториси, акти, товарні чеки йому не відомі і ним не підписувались.

Також, відповідач надає копії документів від ТОВ «Вінмол», але зі змісту цих копій не зрозуміло, яке вони мають відношення до судової справи.

Відповідач надає копію товаро-транспортної накладної №406 від 23.10.2020 року між ТОВ «БЕТОН ГРУП-1», ПП «Будіндустрія-1» та ТОВ «КЛЕР транс». Позивачеві невідомі ці юридичні особи та суть документа.

Крім того, відповідач надав копію документа «Накладна №4» від 16.09.2020 року на суму 3 000 грн. за підписом ФОП « ОСОБА_8 ». Цей документ взагалі на відповідає вимогам до первинних документів бухгалтерського обліку, встановленим ст.9 ЗУ «Про бухгалтерській облік» та не містить підпису у графі «отримав».

Відповідач надав копію документа «Товарний чек № 446» від 22.01.2021 року на суму 98.01 грн. Документ не містить обов`язкових реквізитів, підписів та печаток і не може свідчити про будь-які обставини у справі.

Відповідач надає копію чеку ТОВ «Мережа Магазинів «Дніпро-М» від 03.10.2020 року на суму 802 грн. Покупцем у чеку зазначена особа ОСОБА_9 . Позивачеві ця особа невідома, як і суть купівлі-продажу.

Докази, які надає відповідач, не відповідають ст.9 ЗУ «Про бухгалтерській облік» щодо форми та змісту первинних бухгалтерських документів, оскільки не містять підписів, печаток, реквізитів сторін та не дають змоги встановити суть правових відносин.

Також, відповідач надає копії скріншотів з переписки, про яку позивачеві нічого невідомо, та яка не стосується сторін по даній судовій справі.

Щодо пояснень свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повідомляє, що позивачеві ці особи невідомі, вони не є сторонами по справі, а їх пояснення та заяви повинні бути нотаріально засвідчені.

Вважає, що подані відповідачем докази, у розумінні ч.1 ст.77 ЦПК України є неналежними, оскільки не стосуються предмету доказування та мають на меті затягування апеляційного розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі позивачем доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості та борговою розпискою і його розміру, даний розмір заборгованості відповідачем не спростований і власного розрахунку ним не надано.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься завірена копія боргової розписки від 03.10.2020 року за змістом якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг грошову суму в розмірі 329 000 грн, які зобов`язався повернути в строк до 03.12.2020 року (а.с.18).

Наявна в матеріалах справи копія боргової розписки відміток про повернення оспорюваної суми не містить.

Позов містить детальний розрахунок заборгованості відповідача в частині пені, 3% річних та інфляційних втрат за користування коштами у період від 04.12.2020 року до 29.11.2021 року.

Згідно з ч.1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Як вбачається з постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.11.2020 року у справі №154/3443/18 (провадження №61-6026св20), в ній викладено правову позицію за змістом якої: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

За ч.1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається зі ст.545 ЦК України, в ній визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане».

Зі змісту долученої до позовної заяви копії боргової розписки від 03.10.2020 року вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 329 000 грн з кінцевим строком повернення до 03.12.2020 року.

Саме враховуючи наведене, суд встановив наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту документа.

У справі, що є предметом розгляду, позивач стверджує, що відповідач свої боргові зобов`язання не виконав, натомість відповідач будь-яких заперечень як щодо наявності вчиненої ним розписки відповідачу, так і щодо отримання спірної суми коштів по ній від позивача та наявності заборгованості у визначеній позивачем сумі, не надав.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено судом, згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №904/5726/19 (провадження №12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

У даній справі позивачем доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості та борговою розпискою і його розміру, даний розмір заборгованості відповідачем не спростований, власного розрахунку ним не надано.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок інфляційних втрат від 04.12.2020 року до 28.11.2021 року.

Судом вірно визначено загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем станом на 29.11.2021 року, яка складає: 394 251,94 з розрахунку 34 029,82 (інфляційні втрати) + 9 705, 68 (3% річних) + 21 516,44 (пеня) + 329 000,00 (сума боргу). а тому позов підлягає задоволенню.

Судом вірно перевірено розрахунок нарахувань в порядку ст.625 ЦК України, наданий позивачем, який відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим суд прийшов до вірного висновку щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Також, судом у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України вірно здійснено розподіл судових витрат.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: