21 лютого 2023 року м. Мукачево Справа №303/276/23
2/303/47/23
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого судді Кость В.В.
секретар судового засідання Немеш Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2
до відповідачів: (1) ОСОБА_3 ;
(2) ОСОБА_4 ;
(3) ОСОБА_5
про припинення права на частку у майні та визнання права власності,
ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів про припинення права на відповідні частки у будинку АДРЕСА_1 (надалі - Будинок) та визнання за ним права приватної власності на 7/18 частин Будинку.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що Будинок належить на праві спільної часткової власності йому та відповідачам по справі. Разом з тим, він є власником 11/18 частин Будинку. Спільне проживання позивача та відповідачів у спірному Будинку є неможливим, оскільки частки відповідачів у Будинку є незначним та не можуть бути виділені в натурі, тому слід припинити право відповідачів на частки в спільному майні та визнати за ним право власності на 7/18 частки Будинку.
Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 328, 365 Цивільного кодексу України.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх з позивачем участі.
Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі (1), (2), (3) в судове засідання не з`явилися, відзив на позовну заяву не подали та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловили, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного можливості припинення права відповідачів на належні їм частки у спільному майні - Будинку та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.
2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних і Будинком суд наводить наступні обставини справи.
Наявні у справі доказові матеріали (копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 1 червня 2022 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.06.2022 №301859836, договір купівлі-продажу 7/18 часток житлового будинку від 24 грудня 2022 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2022 №318747749) свідчать про те, що 11/18 часток (4/18 та 7/18 відповідно) Будинку належить на праві спільної часткової власності позивачу.
З даних довідки від 10.01.2023 №12 вбачається, що:
- 3/18 частин Будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.10.1959 року належать ОСОБА_3 ;
- 1/18 частин Будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.08.1986 року належить ОСОБА_4 ;
- 3/18 частин Будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.12.1998 року належить ОСОБА_5 .
Таким чином, Будинок перебуває у спільній часткові приватній власності позивача та відповідачів по справі.
Згідно з даними висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 27 грудня 2022 року №650 за технічними показниками Будинок не може бути поділений на окремі об`єкти нерухомого майна.
3. Приймаючи вищевказані фактичні обставини справи суд виходить також із того, що згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У відповідності до положень частини першої ст.ст. 319 та ст. 328 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.
Нормами Цивільного кодексу України встановлено, що майно може належати особам на праві спільної часткової (із визначенням часток у праві власності) або на праві спільної сумісної (без визначення часток) власності; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частини перша, друга, четверта ст. 355, частина перша ст. 356, частина перша ст. 368); право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (частини перша, третя ст. 358); співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша ст. 369).
Згідно з частиною 1 статті 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, які відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 Цивільного кодексу України).
Разом з тим, статтею 365 Цивільного кодексу України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Аналіз положень статті 365 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
В межах судового розгляду даної справи судом встановлено, що частки кожного з відповідачів є незначними (частка відповідача (1) та відповідача (3) у відсотковому вираженні складає по 16,67%, відповідача (2) 5,56%), за технічними показниками Будинок не може бути поділений на окремі об`єкти нерухомого майна, відповідачі згідно з повідомленнями відділу «Центр надання адміністративних послуг» Мукачівської міської ради у спірному Будинку не зареєстровані, що свідчить про те, що останні не декларують вказаний Будинок як місце свого постійного проживання, а відтак припинення права відповідачів на частки у спірному Будинку не завдасть істотної шкоди їх інтересам.
Будь-яких доказів у підтвердження обставин щодо вчинення позивачем перешкод відповідачам у доступі до спірного Будинку, використання спірного Будинку як єдиного житла, відповідачами суду не надано.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про припинення права відповідачів на частки в Будинку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Разом з тим, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Враховуючи викладене, право власності ОСОБА_3 на 3/18 частин спірного Будинку, ОСОБА_4 на 1/18 частини спірного Будинку та ОСОБА_5 на3/18 частин спірного Будинку підлягає припиненню із стягненням на користь відповідачів відповідної суми вартості частин, яка знаходиться на депозитному рахунку.
4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 273, 279, 281-282, 288-289, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
1. Позов ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2 задоволити.
2. Припинити право власності ОСОБА_3 на 3/18 частки будинку АДРЕСА_1 .
3. Припинити право власності ОСОБА_4 на 1/18 частку будинку АДРЕСА_1 .
4. Припинити право власності ОСОБА_5 на 3/18 частки будинку АДРЕСА_1 .
5. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/18 частин будинку АДРЕСА_1 .
6. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
7. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
8. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідачі: (1) ОСОБА_3 (відомості про зареєстроване місце проживання - відсутні).
(2) ОСОБА_4 (відомості про зареєстроване місце проживання - відсутні).
(3) ОСОБА_5 (відомості про зареєстроване місце проживання - відсутні).
Суддя В.В. Кость