Ухвала

Іменем України

03 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 475/186/20

провадження № 61-12946ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Доманівської селищної об`єднаної територіальної громади Миколаївської області, за участю третьої особи - ОСОБА_3 , про визнання заповіту нікчемним,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Доманівської селищної об`єднаної територіальної громади Миколаївської області про визнання заповіту нікчемним.

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 30 жовтня 2018 року, актовий запис № 201.

Після смерті батька залишилось спадкове майно, до складу якого входить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,84 га, розташована в межах території Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, що підтверджується державним актом серії ЯА № 064312, виданим 07 листопада 2005 року Доманівською районною державною адміністрацією та зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 23.

Позивач як спадкоємець першої черги у визначений статтею 1270 ЦК України строк звернувся до Доманівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Під час прийняття заяви нотаріус повідомила, що на це спадкове майно є заповіт від 2015 року. Іншої інформації йому не повідомили, посилаючись на нотаріальну таємницю.

Згодом позивач дізнався, що заповіт складено 13 серпня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 , що проживає в с. Копані.

Цей заповіт посвідчений головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області ОСОБА_3.

Позивач вважав, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його посвідчення.

Сільський голова Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області ОСОБА_3. 31 грудня 2010 року виніс розпорядження № 55, яким затвердив посадову інструкцію сільського голови, де у пункті 2.15 передбачено, що у період відсутності секретаря виконкому сільської ради саме голова вчиняє нотаріальні дії.

Позивач вважав, що враховуючи вимоги частини восьмої статті 59 та пункту 20 частини четвертої статті 42 Закону України «Про нотаріат», голова Царедаріської сільської ради Доманівського району Миколаївської області ОСОБА_3., посвідчуючи спірний заповіт, не мала на це повноважень.

У рішеннях 1-40 сесій 6 скликання взагалі відсутні відомості про надання посадовим особам Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області повноважень на вчинення нотаріальних дій. Останнє таке рішення приймалося ще в 1997 році.

Позивач зазначав, що голова не мала повноважень також з тих підстав, що рішенням від 09 липня 2015 року № 6 XXXIX сесії 6 скликання Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області сільському голові ОСОБА_3 надано щорічну та додаткову відпустки строком з 13 липня до 27 серпня 2015 року. Рішення сесії про відкликання ОСОБА_3 із відпустки відсутні.

ХХХХ сесія 6 скликання Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області відбувалася у вересні 2015 року.

ОСОБА_1 вважав, що вчиняючи 13 серпня 2015 року нотаріальну дію зі складання заповіту, ОСОБА_3 перебувала у відпустці, а отже не мала права вчиняти будь-яких дій як сільський голова.

Просив визнати нікчемним заповіт, складений 13 серпня 2015 року ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 та посвідчений сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області.

Ухвалою від 19 червня 2020 року Доманівський районний суд Миколаївської області залучив до участі в справі як третю особу ОСОБА_3 .

Рішенням від 29 вересня 2022 року Доманівський районний суд Миколаївської області у позові відмовив.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Постановою від 23 листопада 2022 року Миколаївський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2022 року змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та виключивши з мотивувальної частини рішення оцінку доказів та висновки суду стосовно того, чи є заповіт, складений ОСОБА_4 13 серпня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 та посвідчений сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, нікчемним.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у грудні 2022 року, ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 607/15112/17.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що спадкодавець ОСОБА_4 13 серпня 2015 року склав заповіт на ім`я відповідача ОСОБА_2 на спадкове майно у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,84 га, яка розташована на території Царедарівської сільської ради Доманівського району та належна йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЯА № 064312, виданого Доманівською районною державною адміністрацією 07 листопада 2005 року.

Заповіт посвідчено вдома у заповідача сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівської району ОСОБА_3. у присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та підписано іншою особою ОСОБА_7 у зв`язку з хворобою заповідача ОСОБА_4 . Особу заповідача, свідків та особи, яка підписала заповіт встановлено, дієздатність перевірено.

З копії витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 58248338, вбачається, що складений ОСОБА_4 заповіт від 13 серпня 2015 року та посвідчений в Царедарівській сільській раді Доманівського району Миколаївської області сільським головою ОСОБА_3 , є чинним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у віці 82 роки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис від 30 жовтня 2018 року № 201.

Розпорядженням від 31 грудня 2010 року № 55 сільський голова Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області затвердив посадову інструкцію апарату Виконавчого комітету Царедарівської сільської ради, в тому числі голови виконкому та секретаря виконкому, згідно з пунктом 2.15 якої сільський голова складає і засвідчує нотаріальні дії у відсутності секретаря сільської ради.

Згідно з рішенням сільської ради від 16 листопада 2010 року № 3 утворено Виконавчий комітет Царедарівської сільської ради та затверджено її склад у складі 7 чоловік, голова виконавчого комітету ОСОБА_3 , секретар виконавчого комітету ОСОБА_8.

Рішенням від 10 листопада 2014 року № 1 ХХХУ позачергової сесії 6 скликання достроково припинено повноваження секретаря Царедарівської сільської ради ОСОБА_8 у зв`язку з виходом на пенсію.

Рішенням від 09 липня 2015 року № 6 Царедарівська сільська ради Доманівського району Миколаївської області погодила Царедарівському сільському голові ОСОБА_3 щорічну та додаткову відпустку з 13 липня до 27 серпня 2015 року.

У розпорядженні від 07 липня 2015 року № 20 про надання чергової відпустки сільському голові Царедарівської сільської ради зазначено, що голова вибуває у відпуску з 13 липня до 11 серпня 2015 року та додаткову відпуску з 12 серпня до 27 серпня 2015 року включно.

Розпорядженням від 03 серпня 2015 року № 24 ОСОБА_3 відкликано з щорічної відпустки у зв`язку з виробничою необхідністю з 03 серпня 2015 року з перенесенням на інший період.

Рішенням від 02 березня 2020 року Доманівський районний суд Миколаївської області, яке є чинним, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Доманівської селищної об`єднаної територіальної громади Миколаївської області про визнання заповіту недійсним відмовив.

У цьому рішення суду встановлено, що нотаріальна дія з посвідчення заповіту ОСОБА_4 була вчинена посадовою особою органу місцевого самоврядування ОСОБА_3 , сумнівів у дієздатності заповідача у неї не виникало.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що при вчиненні нотаріальної дії з посвідчення заповіту сільська рада діяла як суб`єкт владних повноважень та зобов`язана була діяти в межах законодавства. Тому ОСОБА_4 , звертаючись до сільської ради з приводу посвідчення заповіту, мав обґрунтовані очікування щодо дотримання суб`єктом владних повноважень при виконанні покладених на неї обов`язків вимог Конституції України.

Заповідач був впевнений в правильності вчинення нотаріальної дії щодо нотаріального посвідчення його волевиявлення щодо майна на випадок смерті. Отже, сумнівів у правильності свого вибору та у дотриманні відповідного порядку органом, який посвідчив заповіт, у заповідача ОСОБА_4 не виникло.

Особа, яка складала заповіт, мала повну цивільну дієздатність, та мала на це право, її волевиявлення було вільним та відповідало її волі. Особа, яка посвідчила заповіт перебувала на посаді в державному органі, та виконувала функції щодо посвідчення заповітів в силу розпорядження сільського голови, яке ніким не оспорено та не скасовано, нотаріальна дія по посвідченню заповіту зареєстрована у належний спосіб. Заповіт складений письмово, підписаний заповідачем, містить дату та час його складання, зареєстрований в журналі для записів нотаріальних дій, та внесений до Реєстру заповітів.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

Позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим обрав неналежний спосіб захисту.

Змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що приймаючи рішення у справі за заявленим у встановленому законом порядку позовом, місцевий суд помилково в межах заявлених позивачем позовних вимог навів як оцінку доказів, так і зробив висновки стосовно того, чи є заповіт нікчемним.

Крім того, приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Оскільки Доманівська селищна об`єднана територіальна громада Миколаївської області не є належним відповідачем, то у задоволенні позовних вимог до неї необхідно відмовити з тих підстав, що вони пред`явлені до неналежного відповідача.

Так, правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, також такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину.

З огляду на статтю 3 ЦПК України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року справа № 12-304гс18, відступивши від висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину, вказала, що недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

Тобто, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

У цій справі позивач зазначив, що заповіт, складений ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 та посвідчений сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, є нікчемним, а наслідком такої нікчемності є перехід права та обов`язків від спадкодавця до спадкоємців першої черги за законом, які відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України прийняли спадщину.

За таких умов, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту інтересів позивача є визнання права на спадщину за умови, що він як спадкоємець першої черги за законом, у визначений статтею 1270 ЦК України строк подав заяву про прийняття спадщини. В іншому випадку, за позовом спадкоємця, який пропустив строк прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, а у разі спору, що виник між спадкоємцями з приводу права власності на спадкове майно, позивач має право звернутися з позовом в порядку пункту першого частини першої статті 16 ЦК України.

Водночас позивач відповідну позовну вимогу не пред`являв.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 607/15112/17.

У постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 607/15112/17, на яку посилається заявник, як на приклад неоднакового застосування норми права викладено, що згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту, у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Пунктом 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5(у редакції, чинній на момент посвідчення заповіту), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Підпунктом 5 пункту б частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.

Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень (частина перша статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частиною шостою статті 59 цього Закону встановлено, що виконавчий комітет сільської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Рішенням першої сесії VI скликання Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 10 листопада 2010 року «Про сформування виконавчого комітету сільської ради» вирішено сформувати виконавчий комітет сільської ради.

Отже, враховуючи вищевикладене суди дійшли правильних висновків про те, що виключно Виконавчий комітет Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів.

Розпорядженням сільського голови від 08 січня 2014 року № 4/02-03 ОСОБА_9 призначено відповідальною особою за виконання нотаріальних дій секретаря сільської ради. Пунктом 2 цього розпорядження визначено, що на період відпустки обов`язки покладено на сільського голову.

Відповідно до листа виконуючого обов`язки старости с. Сокільча Попільнянського району Житомирської області, направленого на адресу позивача, вказане розпорядження було єдиним документом на підставі якого секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області Хмара Т. В. посвідчила спірний заповіт.

Отже, всупереч зазначеним вимогам законів, про наділення секретаря Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області повноваженнями здійснювати нотаріальні дії сільським головою було винесено розпорядження, хоча, як встановлено судами, станом на листопад 2014 року (дата посвідчення спірного заповіту), у Сокільчанській сільській раді був створений виконавчий комітет ради, згідно з рішенням першої сесії 6 скликання від 10 листопада 2010 року.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази і надавши їм належну оцінку, обґрунтовано вважав, що секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області - Хмара Т. М. , посвідчуючи спірний заповіт, не мала на це повноважень, а тому дійшов правильного висновку, що оспорюваний заповіт є нікчемним в силу вимог частини першої статті 1257 ЦК України.

Проте у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що визнання заповіту нікчемним не підлягає задоволенню, оскільки позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту, а тому апеляційний суд не перевіряє доводи апеляційної скарги у частині висновку щодо нікчемності спірного правочину, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

Так, у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 147/1062/21 (провадження № 61-6536св22) Верховний Суд зазначив, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його посвідчення, і він є нікчемним в силу частини першої статті 1257 ЦК України. За змістом статей 15і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Оскільки заповіт є нікчемним, тому він у силу прямих вимог статті 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Отже, відповідний правочин є нікчемним не за рішенням суду, а відповідно до закону з моменту його укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України та частини першої статті 1257 ЦК України, а тому позовні вимоги про визнання заповіту нікчемним задоволенню не підлягають, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржені, відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Доманівської селищної об`єднаної територіальної громади Миколаївської області, за участю третьої особи - ОСОБА_3 , про визнання заповіту нікчемним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська