Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.01.2023 Справа №607/16821/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Дзюбича В.Л.,

за участю секретаря с/з Кочмар С.М.,

заявника ОСОБА_1 ,

заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за спільною заявою подружжя, яке має дітей, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області зі спільною заявою подружжя, яке має дітей, про розірвання шлюбу.

Заява мотивована тим, що 27.08.2016 між заявниками зареєстрований шлюб. У даному шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заявники зазначають, що через певний час після реєстрації шлюбу їх сімейне життя не склалось. Станом на даний час шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться. Також, 25.11.2022 заявниками укладено договори, посвідчені приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г. М., щодо визначення місця проживання, утримання та виховання дітей, відповідно до умов яких між сторонами досягнуто згоди стосовно участі у вихованні та утриманні спільних дітей: сина ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_5 . За таких підстав, заявники просять розірвати між ними шлюб, зареєстрований 27.08.2016 Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №1477, а також просять у рішенні суду зазначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_2 з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

09.12.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку окремого провадження та призначено судове засідання.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заяву про розірвання шлюбу підтримали з підстав, зазначених у заяві, та просили заяву задовольнити повністю.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що заява про розірвання шлюбу підлягає до часткового задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 27 серпня 2016 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №1477, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

У даному шлюбі в сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , яке видане 09 листопада 2020 року Виконавчим комітетом Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис № 66, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , яке видане 16 серпня 2018 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 1821.

16.11.2022 між заявниками був укладений договір про визначення місця проживання, утримання та виховання дитини. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1296. Відповідно до умов договору заявники домовилися, що малолітній син ОСОБА_3 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , буде проживати з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, 16.11.2022 між заявниками був укладений договір про визначення місця проживання, утримання та виховання дитини. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1298. Відповідно до умов договору заявники домовилися, що малолітньої дочки ОСОБА_2 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , буде проживати з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Окрім цього, у вказаних договорах сторони також визначили участь іншого з батьків у забезпеченні умов життя дітей та умови здійснення ними права на особисте виховання спільних дітей.

Так, згідно з положенням ч. 3 ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей.

Стаття 24 СК України визначає засади добровільності шлюбу. Так, відповідно до ч. 1 даної норми закону шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналогічний принцип добровільності шлюбу закріплений і в ст. 51 Конституції України.

При цьому згідно з ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 109 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, зокрема і шляхом подання до суду заяви про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей (ч. 3 ст. 109 СК України).

Так, у спільній заяві заявники зазначили, що після реєстрації шлюбу їх сімейне життя не склалось та станом на даний час шлюбні відносини між заявниками припинені, спільне господарство не ведеться.

Відтак, ураховуючи фактичні взаємини заявників як подружжя, причини розірвання шлюбу та обставини життя заявників, суд має усі підстави вважати, що подальше спільне життя заявників як подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам заявників та їхньої дитини.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати.

Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей, а саме залишення малолітнього сина ОСОБА_3 на проживання з матір`ю, а малолітнього дочки ОСОБА_6 - з батьком, слід зазначити наступне.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ст. 160 СК України).

І тільки у випадку наявності спору між батьками та/або дитиною щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст. 161СК України).

Натомість, зі змісту пояснень сторін, наданих ними в судовому засіданні, вбачається, що між ними відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхніх малолітніх дітей, вказане також підтверджується договорами між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.

У той же час, за відсутності між сторонами відповідного спору, Суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) зокрема, в суді.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Відповідно ч.ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, матеріалами справи та дослідженими у судовому засіданні доказами не встановлено наявності спору між сторонами щодо того, з ким з батьків будуть проживати малолітні діти сторін після розірвання шлюбу, а тому у задоволенні таких вимог слід відмовити.

На підставі наведеного, у вимозі про визначення місця проживання дітей, а саме залишення малолітнього сина ОСОБА_3 на проживання з матір`ю, а малолітнього дочки ОСОБА_6 - з батьком, слід відмовити.

Також, відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 24 ч. 1, 56 ч. 3, 109, 113 СК України, ст. 4, 76-80, 89, 247 ч. 2, 258, 259, 263-265, 273, 293, 294, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за спільною заявою подружжя, яке має дітей задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27 серпня 2016 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №1477.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Копію рішення після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня з дня складання повного тексту.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити сторін:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Заявник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич