ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

08 лютого 2023 року

м. Харків

справа № 638/19987/15-ц

провадження № 22-ц/818/361/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада

треті особи: гаражний кооператив «Ювілейний», Десята Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: гаражний кооператив «Ювілейний», Десята Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до Харківської міської ради, треті особи: гаражний кооператив «Ювілейний», Десята Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому, з урахуванням уточнень, просив суд визнати за ним право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 літера Л-2 загальною площею 16,8 кв.м. у Гаражному кооперативі «Ювілейний» за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті двоюрідного брата ОСОБА_4 .

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його двоюрідний брат, ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Харкові та проживав за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач прийняв спадщину брата, про що подав відповідну заяву до Десятої Харківської державної нотаріальної контори у встановлений шестимісячний строк.

ОСОБА_4 за життя був членом Гаражного кооперативу «Ювілейний», який розташований за адресою: м Харків, просп. Леніна, 75, та правомірним користувачем гаражного боксу № НОМЕР_1 (літ Л-2), який побудував за власні кошти.

24.11.2015р. позивач звернувся до Гаражного кооперативу «Ювілейний» із заявою про вступ до його членів, між тим йому було відмовлено з посиланням на статут Гаражного кооперативу «Ювілейний», в якому зазначено, що членами кооперативу можуть бути лише ті, хто у встановленому законом порядку оформили право власності на належний їм індивідуальний гаражний бокс.

Оскільки ОСОБА_4 не зареєстрував своє право власності на гаражний бокс в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», позивач не може оформити на нього право власності в Державній реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції у Харківській області і тому вимушений звернутися до суду з даним позовом.

04.06.2011р. до Десятої ХДНК звернувся ОСОБА_2 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 на підставі заповіту від імені ОСОБА_5 , підписаного ОСОБА_6 та завіреного 06.06.2000р. Десятою ХДНК.

Десятою ХДНК надана відповідь № 1308-01-16 від 04.06.2011р. про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки прізвище та ім`я, зазначені в заповіті, не збігаються з прізвищем та ім`ям померлого.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер позивач по справі ОСОБА_3 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.03.2019 року, замінено позивача по справі ОСОБА_3 його правонаступником - ОСОБА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 09.06.2010р. ОСОБА_3 подав до Гаражного кооперативу «Ювілейний» заяву, в якій повідомив, що Дзержинський районний суд м. Харкова 02.06.2010р. постановив ухвалу про заборону ОСОБА_7 вчиняти будь-які дії з рухомим і нерухомим майном ОСОБА_4 , а також просив не вчиняти будь-яких дій щодо перереєстрації і відчуження гаражного боксу до зняття вказаної заборони. 24.11.2015р. ОСОБА_3 звернувся до Гаражного кооперативу «Ювілейний» з заявою про вступ до його членів. Однак йому було відмовлено на підставі статуту ГК «Ювілейний», в якому зазначено, що членами кооперативу можуть бути лише ті, хто у встановленому законом порядку оформили право власності на належний їм індивідуальний гаражний бокс, між тим оскільки ОСОБА_4 за життя не зареєстрував своє право власності на гаражний бокс в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», то не зміг оформити на нього право власності в Державній реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції у Харківській області і звернувся до суду з даним позовом. Звертає увагу на те, що 04.06.2011р. до ОСОБА_8 звернувся ОСОБА_2 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 на підставі заповіту, складеного від імені « ОСОБА_9 », підписаного «МАХЛИН А.Н.» та завіреного 06.06.2000р. Десятою ХДНК ОСОБА_2 надана відповідь № 1308-01-16 від 04.06.2011р. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки прізвище та ім`я, зазначені в заповіті, не збігаються з прізвищем та ім`ям померлого. Тобто, ОСОБА_10 визнала вказаний заповіт недійсним (нікчемним). ОСОБА_2 не використав свого права на отримання постанови Десятої ХДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії і оскарження її до суду. Звертає увагу суду на те, що в матеріалах даної справи відсутня копія заповіту від 26 червня 2000 року. Вказує, що неодноразово звертався до суду із клопотанням про зупинення провадження до розгляду іншої справи, між тим попри наявність обов`язкових підстав, було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, що свідчить про упередженість і необ`єктивність суду першої інстанції та неоднакове застосування ним норм процесуального права. Зазначає, що у рішенні суд посилається на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.12.2019р. по справі № 638/6327/14-ц, залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 02.07.2020р. і постановою Верховного Суду від 22.11.2021р., яким за ОСОБА_2 визнано право на спадкування після смерті ОСОБА_4 за заповітом від 06.06.2000р. Реєстровий № 1-873. Наголошує, що відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Посилається на постанови Верховного Суду (постанова від 23.12.2015р по справі № 6-3272цс15, постанова від 14.08.2018р. по справі № 823/1097/17) та зазначає, що «Звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ». Вказує, що заповіт від 06.06.2000р. (Т.1 а.с.40) не містить письмового перекладу з української на російську мову і у посвідчувальному написі відсутні відомості про засвідчення вірності усного або письмового перекладу тексту заповіту. Тобто, державним нотаріусом не вжито належних заходів для перекладу заповіту на російську мову, якою володів заповідач. Звертає увагу на те, що Гаражний бокс в ГК «Ювілейний» більше десяти років перебуває у його одноособовому володінні та користуванні, їм сплачуються всі членські внески за гаражний бокс (Т.2 а с.137); а також вказує, що ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом про визнання права власності на спірний гаражний бокс.

Представником ОСОБА_2 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.12.2019 по справі № 638/6327/14-ц позовні вимоги було задоволено в повному обсязі. Визнано право на спадкування ОСОБА_2 за заповітом від 06.06.2000 р. Постановою Харківського апеляційного суду від 02.07.2020 це рішення було залишене в силі. У постанові Харківського апеляційного суду від 02.07.2020 по справі № 638/6327/14-ц зроблено висновок про те, що «колегія суддів вважає доведеним право ОСОБА_2 спадкувати після смерті ОСОБА_4 за заповітом 06.06.2000 реєстровий № 1-873, оскільки колегією суддів установлено, що заповіт складений ОСОБА_4 , який згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 05.12.2009 помер четвертого грудня 2009 року, про що в книзі реєстрації смертей 05.12.2009 зроблений відповідний запис за № 16492. У січні 2011 року в актовому записі про смерть № 16492 від 05.12.2009 прізвище особи було змінене з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 ». Внесення такої зміни не позбавляє особу право спадкування за чинним заповітом, але унеможливлює оформлення спадкових прав в позасудовому порядку, що підтверджується листом 10 ХДНК № 1308-01-16 від 04.06.2011 .Та обставина, що більше ніж через рік після смерті ОСОБА_4 його прізвище було змінено з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 » не може вплинути на його волю та розпорядження за життя, зважаючи також на те, що така зміна відбулась з ініціативи третіх осіб». Таким чином, судами достовірно встановлено, що наразі існує заповіт ОСОБА_4 , який є дійсним та належним, за ОСОБА_2 визнано право на спадкування за заповітом, а позивач не є особою, яка спадкує після померлого, а отже, прав на спірне майно не має. Наголошує, що постановою Верховного Суду від 22.11.2021 року у справі № 638/6327/14-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року та постановою Харківського апеляційного суду від 02 линия 2020 року у справі № 638/6327/14-ц залишено без змін.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до заповіту від 06 червня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-873, ОСОБА_4 , що мешкав у АДРЕСА_2 , заповів ОСОБА_2 все майно, яке належало йому на день смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 (після внесення виправлень у спадковий реєстр ОСОБА_4 ), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим повторно 21 січня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис в Книзі реєстрації смертей № 16492.

Відповідно до інформації, наданої Десятою Харківською державною нотаріальною конторою, 16 березня 2010 року заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , посвідченого 06 червня 2000 року Десятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-873, подав ОСОБА_2 , який мешкав у АДРЕСА_3 . Справжність його підпису на заяві засвідчено по реєстру № 4-546, заяву зареєстровано у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 322, заведено спадкову справу № 146/10.

07 квітня 2010 року заяву про прийняття спадщини подав ОСОБА_3 , який мешкав у АДРЕСА_4 . Справжність його підпису на заяві було засвідчено по реєстру № 4-781.

06 травня 2010 року до Десятої Харківської державної нотаріальної контори звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_13 , зареєстрований у АДРЕСА_5 , та подав заяву про прийняття спадщини після двоюрідного брата, ОСОБА_4 , яку зареєстровано у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 591 та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3-1012.

04 червня 2011 року громадянин ОСОБА_2 звернувся до Десятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яку зареєстровано у книзі вхідних документів за № 883/146/2010.

Листом Десятої Харківської державної нотаріальної контори від 04 червня 2011 року за вих. № 1308/01-16 ОСОБА_2 роз`яснено, що у зв`язку з тим, що в актовий запис про смерть № 16492 від 05 грудня 2009 року після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , 21 січня 2011 року внесено зміни в прізвище померлого з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 », свідоцтво про право на спадщину за заповітом видати неможливо, у зв`язку з чим запропоновано звернутися до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 липня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним внесення 22.12.2011 року Десятою Харківської нотаріальної конторою до Спадкового реєстру у спадкову справу № 146/10 змін у прізвище спадкодавця з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 ». Зобов*язано Десяту Харківську нотаріальну контору внести до Спадкового реєстру у спадкову справу № 146/10 зміни у прізвище спадкодавця з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_11 », між тим, вказане судове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 липня 2013 року рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2013 року було скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представників не допускається (ст. 1234 ЦК України).

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 141/813/19 (провадження № 61-1070св22).

Так, 31 січня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану прізвище померлого « ОСОБА_11 » було змінено на « ОСОБА_12 », про що було видане повторне свідоцтво про смерть, у зв`язку з чим нотаріусом було відмовлено у видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, між тим, заяву про прийняття спадщини за заповітом від ОСОБА_2 нотаріусом прийнято, а відтак він вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України, згідно якої незалежно від прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Крім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 до Десятої Харківської державної нотаріальної контори про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано незаконною та скасовано постанову Десятої Харківської державної нотаріальної контори №2335/02-31 від 26.07.2014 р. про відмову у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно, що належало його двоюрідному брату ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який постійно проживав в АДРЕСА_2 . В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Вказане судове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2017 року рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2018 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, таке судове рішення апеляційного суду постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року залишено без змін.

Доводи ОСОБА_1 про те, що заповіт від 06.06.2000р. не містить письмового перекладу з української на російську мову і у посвідчувальному написі відсутні відомості про засвідчення вірності усного або письмового перекладу тексту заповіту, а також, що державним нотаріусом не вжито належних заходів для перекладу заповіту на російську мову, якою володів заповідач - є безпідставними. З тексту заповіту ОСОБА_4 , посвідченого у нотаріальній формі та зареєстрованого у реєстрі за № 1-873 вбачається, що особу його встановлено, дієздатність ОСОБА_4 перевірено, та заповідачем особисто підписаний вказаний заповіт рукописним текстом російською мовою. Сам факт підписання ОСОБА_4 заповіту російською мовою не може свідчити про те, що заповідач взагалі не володів мовою, якою було складено заповіт.

Доводи ОСОБА_1 про те, що судом необґрунтовано відмовлено у зупиненні провадження у справі є безпідставними.

Статтями 251-252 ЦПК України передбачено підстави за яких суд зобов`язаний або може зупинити провадження у справі. Зокрема, у зв`язку з неможливістю розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства (п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК). А також на час перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду (п.10. ч.1 ст. 252 ЦПК).

Згідно п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у даній справі.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Саме по собі твердження про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для зупинення провадження у справі. Взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі.

Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 520/57/17-ц, провадження № 61-22485св19.

Колегія суддів зауважує, що підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення щодо того, що рішення у ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.

Відсутність остаточного рішення у справі № 638/7822/21 не є підставою, що унеможливлює вирішення спору між сторонами у даній цивільній справі, оскільки суд не позбавлений можливості оцінити обставини, на які посилається ОСОБА_1 і в межах цієї справи. Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено апелянту у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Стосовно доводів апелянта про те, що ОСОБА_2 не використав свого права на отримання постанови Десятої ХДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії та не оскаржив її до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину в силу ч. 3 ст. 1296 ЦК України не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.07.2014 року вбачається, що за життя ОСОБА_4 зробив заповіт, посвідчений 06 червня 2000 року 10 ХДНК № 1-873, яким все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, заповідав ОСОБА_2 16 березня 2010 року ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини за вказаним заповітом.

Право ОСОБА_2 спадкувати після смерті ОСОБА_4 за заповітом від 06.06.2000 року реєстровий № 1-873 було предметом окремого судового розгляду.

Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , третя особа Харківська міська рада, Десята Харківська державна нотаріальна контора про визнання права спадкування за заповітом відмовлено в повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Харківької області від 12 квітня 2017 року рішення Дзержинського районного суду м Харкова від 28 листопада 2016 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , третя особа Харківська міська рада, Десята Харківська державна нотаріальна контора про визнання права спадкування за заповітом відмовлено з інших підстав.

Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року скасовані. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року, яке постановою Харківського апеляційного суду від 02 липня 2020 року залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , треті особи: Харківська міська рада, Десята Харківська державна нотаріальна контора про визнання права спадкування за заповітом задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право на спадкування після смерті ОСОБА_4 за заповітом від 06.06.2000 року реєстровий № 1-873.

Таким чином, судовим рішенням за ОСОБА_2 визнано право на спадкування після смерті ОСОБА_4 за заповітом від 06.06.2000 року реєстровий № 1-873 та вказане судове рішення набрало законної сили 02.07.2020 року. Отже за наявності заповіту підстави для спадкування за законом в силу вимог ст. 1223 ЦК України відсутні.

Доводи апеляційної скарги, стосовно того, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, колегією суддів не приймається, оскільки обставини встановлені рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.12.2019 року у цивільній справі № 638/6327/14-ц за участю тих самих осіб, що й у даній справі, не спростовуються матеріалами цієї справи та іншими обставинами встановленими судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц зроблено наступний правовий висновок.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Крім того, ОСОБА_3 вказує, що ОСОБА_2 вже звертався до суду з позовом, в тому числі на захист права бути прийнятим у члени гаражного кооперативу «Ювілейний» на гаражний бокс № НОМЕР_1 , однак у задоволенні такого позову йому було відмовлено.

Дійсно рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18.12.2013 року було скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2011 року та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства «Реал Банк», публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», департаменту державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області, гаражного кооперативу «Ювілейний», публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління акціонерного товариства «Ощадбанк», третя особа: Десята Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування відмовлено.

Між тим, із змісту вказаного судового рішення вбачається, що у позові ОСОБА_2 відмовлено з тих підстав, що до участі у справі не були долучені особи, права на спадкове майно яких вирішено у тій справі.

Вказане судове рішення та решта матеріалів справи не спростовують права ОСОБА_2 спадкувати після смерті ОСОБА_4 за заповітом від 06 червня 2000 року реєстровий № 1-873.

За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2023 року

.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова