Провадження № 2/638/222/23
17 січня 2023 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого Аркатової К.В.,
секретаря Кондратюк І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та звільнення земельної ділянки,-
встановив:
Позовна заява обґрунтовується тим, що в порушення вимог закону самочинно побудована нежитлова будівля літ. «М-1» загальною площею 19,5 кв.м. по АДРЕСА_1 відчужена до договором купівлі продажу ОСОБА_2 , а в подальшому ОСОБА_3 без прийняття її до експлуатації. У зв`язку з тим, що дозвільні документи на будівництво за вищевказаною адресою відсутні, земельна ділянка під будівництво міською радою не надавалась, нежитлова будівля літ. «М-1» загальною площею 19,5 кв.м. по АДРЕСА_1 до експлуатації не приймались, отже відповідно до ст. 376 ЦК України є об?єктом самочинного будівництва, що виключає її з цивільного обороту, тому цей об?єкт не може бути предметом договору купівлі-продажу. Земельна ділянка під самочинно побудованою нежитловою будівлею літ. «М-1» загальною площею 19,5 кв.м. по АДРЕСА_1 у власність або користування та дозвіл на її забудову Харківською міською радою не надавались, отже відповідачами без жодних правових підстав самовільно зайнято земельну ділянку. ОСОБА_1 набула право власності на нежитлову будівлю літ. «М-1» за вказаною адресою попри рішення суду апеляційної інстанції у справі № 2-68/06 від 24.03.2009. На підставі договору купівлі-продажу № 1-5181 від 15.11.2006 року, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В., право приватної власності на нежитлову будівлю літ. «М-1» загальною площею 19,5 кв. м. по АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_2 . В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу № 1-5372 від 13.12.2006 року, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В., право приватної власності на вказану будівлю літ. «М-1» перейшло до ОСОБА_3 . Позивач вказує, що є власником земельної ділянки, на якій розташована нежитлова будівля літ. «М-1» загальною площею 19,5 кв. м. по АДРЕСА_1 . Протиправне набуття прав на нерухоме майно, на думку позивача, порушує права та законні інтереси Харківської міської ради, як власника земельної ділянки на якій розміщений спірний об?єкт нерухомого майна. З огляду на те, що зазначений об`єкт не підлягає перебудові, земельна ділянка для його будівництва не виділялась та не може бути виділена Харківська міська рада наділена повноваженнями звернутися до суду за захистом порушених прав власника земельної ділянки та єдиним способом захисту передбачено саме звільнення земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого майна.
Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи повідомлені належно, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надали.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд ухвалює рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.09.2006
у справі № 2-6821/06 визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ. «М-1», загальною площею 19,5 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Згідно вказаного рішення суду в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказано про те, що відповідно до рішення Харківської міської ради від 23.12.2004 № 247/05
їй в оренду надано земельну ділянку площею 496,0 кв.м. по
АДРЕСА_1 . Будівництво здійснено самочинно. У позовній заяві ОСОБА_1 більш детально вказує на виконані роботи з укріплення фундаменту, стін та перекриття, у зв`язку з чим утворено новий об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю літ. «М-1».
Рішенням Харківської міськради від 23.12.2004 № 247/05

ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку площею 496,0 кв.м. по АДРЕСА_1 , проте договір оренди укладено не було, вказане рішення міської ради залишилось не реалізованим.

Відтак земельна ділянка за цією адресою перебуває у власності територіальної громади м. Харкова.

15.11.2006 ОСОБА_1 відчужено нежитлову будівлю літ. «М-1», загальною площею 15,0 кв.м. (площа забудови 19,5 кв.м.) в тому числі льох, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 1-5181, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Бакумовою А.В..

У подальшому, зазначена нежитлова будівля відчужується вдруге, а саме 13.12.2006 ОСОБА_2 відчужено нежитлову будівлю літ. «М-1», загальною площею 15,0 кв.м. (площа забудови 19,5 кв.м.) в тому числі льох, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 1-5372, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Бакумовою А.В.

У вказаному договорі визначено, що відчужується нежитлова будівля

літ. «М-1», загальною площею 15,0 кв.м. (площа забудови 19,5 кв.м.) в тому числі льох. Тобто, ОСОБА_3 отримано нежитлову будівлю літ. «М-1» у стані, що відповідав матеріалам технічної інвентаризації, наявним в матеріалах справи № 2-6821/06. Висота спірної будівлі на той час складала H = 2,00 м.

Належність на теперішній час цієї будівлі ОСОБА_3 підтверджується також відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно № 3307344 від 13.12.2006.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24.03.2009 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 (власник квартири у житловому будинку АДРЕСА_3 , до якої влаштовано спірну прибудову) скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.09.2006 у справі № 2-6821/06.

Під час апеляційного провадження у справі № 2-6821/06 судом апеляційної інстанції встановлено, що нежитлова будівля примикає до квартири

АДРЕСА_4 . Також встановлено,

що в матеріалах справи відсутні докази відповідності спірної будівлі державним будівельним нормам та надання ОСОБА_1 земельної ділянки у встановленому порядку під збудоване майно.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначає, скасовано підставу, за якою первинний власник об`єкту самочинного будівництва набув право на нього. Викладене свідчить про те, що за наслідками набуття у власність об`єкту самочинного будівництва по АДРЕСА_1 відбулось також заволодіння ОСОБА_1 земельною ділянкою комунальної власності, розташованою під таким об`єктом, яка складає 19,5 кв.м. (площа забудови).

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч.ч.1,2 ст. 331 ЦК України).

Відповідно до ст. 331 ЦК України визначено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

За приписами ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно із ч.ч.1-4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Виходячи з положень ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, у випадку набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникне одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими-володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 ЦК України). Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до приписів статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Виходячи зі змісту статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Водночас ЦК України встановлює умови, за яких самочинно збудований об`єкт нерухомості може бути оформлений у власність особи як такий, що споруджений правомірно: 1) надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже самочинно збудоване нерухоме майно і прийняття судом рішення про визнання права власності за цією особою; 2) на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за нею право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб.

У справі встановлено, що право власності чи право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 не оформлене.

Відповідно до частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).

Крім того, згідно з нормами статті 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Верховний Суд у постанові від 01.07.2020 у справі № 755/3782/17 висловив правову позицію, що право органу місцевого самоврядування повернути самовільно зайняту земельну ділянку, з огляду на встановлені у даній справі обставини (будівництво нежитлового приміщення проведено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, отже зазначений об`єкт є самочинно збудованим), гарантоване чинним законодавством України (стаття 212 ЗК України). Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для повернення самовільно зайнятої земельної ділянки є доступними, чіткими та передбачуваними.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №915/1279/17, від 20.03.2018 у справі №910/1016/17, від 17.04.2018 у справі №914/1521/17.

Як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка для будівництва нежитлової будівлі літ. «М-1» по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не відводилася, правовстановлюючі документи на ділянку не видавались.

Таким чином, оскільки спірний об`єкт збудований без отримання ОСОБА_1 дозволу на земельну ділянку, яка не відводилась замовнику будівництва ОСОБА_1 у власність чи користування, - збудоване майно за адресою: АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом.

Отже, судом встановлено, що Харківська міська рада не приймала рішень про надання спірної земельної ділянки відповідачам у власність або користування, будь-яких дозвільних документів на будівництво за цією адресою компетентні органи не видавали, та оскільки з урахуванням положень частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України право власності у ОСОБА_1 на нежитлову будівлю не виникло і таке майно не могло нею відчужуватися третім особам, з огляду на відсутність підстав для визнання права власності на спірну нежитлову будівлю за ОСОБА_1 після скасування судового рішення у справі № 2-6821/06, на підставі якого ОСОБА_1 здійснила державну реєстрацію права власності на спірну нежитлову будівлю, а отже, - відсутності підстав для відчуження цього майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Судом не встановлено наявності у справі будь-яких первинних правовстановлюючих документів, які б підтверджували відповідне речове право відповідача ОСОБА_1 на земельну ділянку, на якій зареєстрована нежитлова будівля літ. «М-1» за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, земельна ділянка, на якій перебуває спірний об`єкт нерухомого майна належить територіальній громаді міста Харкова, а Харківська міська рада не приймала рішення щодо передачі у власність або користування цієї земельної ділянки ОСОБА_1 під самочинно збудоване нерухоме майно.

Протиправна реєстрація нерухомого майна встановлює правовий зв`язок між майном, державна реєстрація якого є предметом спору у справі та землею комунальної власності на якій це майно розміщено, відтак безпосередньо впливає на обсяг прав та обов`язків останньої та зачіпає її інтереси, як власника земельної ділянки, на якій це майно розташоване.

ОСОБА_5 15.11.2006 відчужила спірну будівлю ОСОБА_2 не маючи на те відповідної правомочності, оскільки рішенням суду апеляційної інстанції від 24.03.2009 позбавлена права власності на них, як об`єктів самочинного будівництва.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 5,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно із ч.1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За положенням ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 317, ч.2 ст. 319, ч.4 ст. 334 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Отже, такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до вчинення правочину.

Оскільки суд прийшов до висновку, що спірна нежитлова будівля літ. «М-1» по АДРЕСА_1 не є об`єктом цивільних прав, а тому не могла бути об`єктом договорів купівлі-продажу, а ОСОБА_1 , не набувши права власності на цей об`єкт, не мала права розпоряджатись ним шляхом укладання договорів купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 182, 203, 215, 375, 376 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 141, 263, 264, 265 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Харківської міської ради (, адреса: м. Харків, м-н. Конституції, 7) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 ) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та звільнення земельної ділянки задовольнити.

Визнати недійсними договори купівлі-продажу від 15.11.2006

№ 1-5181 та від 13.12.2006 № 1-5372, посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В., за якими відчужувалась нежитлова будівля літ. «М-1» по АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку комунальної власності площею 0,00195 га по АДРЕСА_1 від самочинно збудованої нежитлової будівлі літ. «М-1», що примикає до стіни квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 ) на користь Харківської міської ради (, адреса: м. Харків, м-н. Конституції, 7) судовий збір 6167 грн., по 2056 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дзержинського районного суду м.Харкова. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення ухвали до Харківського апеляційного суду.

Позивач має право оскаржити рішення до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий