КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/4446/21 Головуючий у суді І інстанції Кравченко М.В.
Провадження № 22-ц/824/10/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської областівід 25 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Обухівської міської ради Київської області про припинення права власності, визнання права власності на земельну ділянку, припинення права користування,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Обухівської міської ради Київської області, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0032 га, кадастровий номер: :01:102:0399, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 116, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва індивідуальних гаражів; припинити право постійного користування зазначеною земельною ділянкою виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право: 28667964, дата і час державної реєстрації: 26.10.2018 08:35:00, підстава для державної реєстрації: рішення органу місцевого самоврядування серія та номер: 912/39-39-VII, виданий 27.09.2018, видавник: Обухівська міська рада Київської області, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43779026 від 31.10.2018 року 10:01:44, ОСОБА_2 , виконавчий комітет Обухівської міської ради, Київська обл., вид іншого речового права: право постійного користування земельною ділянкою; стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 13 серпня 2021 року ним було придбано гараж (машино-місце), розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу гаражу, укладеного з Обухівською міською радою Київської області, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. за реєстровим № 3162. У пункті 7 договору продавець свідчив, що вказаний гараж розташований на земельній ділянці площею 0,0032 га, кадастровий номер: :01:102:0399. Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 284766996 від 15 листопада 2021 року ця земельна ділянка є комунальною власністю, а її власником є відповідач. У договорі купівлі-продажу не було визначено умов щодо переходу прав на земельну ділянку, тому, на думку позивача, перехід права власності відбувся в порядку статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. 22 вересня 2021 року він подав до Обухівської міської ради Київської області заяву про передачу у власність спірної земельної ділянки, на якій розташований гараж, проте відповідачем йому було відмовлено у задоволенні цієї заяви, тому він вимушений звернутися до суду за захистом порушеного права шляхом визнання права власності на земельну ділянку та припинення права постійного користування нею відповідачем.

Рішенням Обухівського районного суду Київської областівід 25 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки відповідного цільового призначення уже використав до виникнення спірних правовідносин, тому доводи відповідача про відсутність у позивача передбаченого законом права на повторну (вдруге) безоплатну приватизацію ґрунтуються на законі. Позовні вимоги в частині достатньої ідентифікації предмету спору - спірної земельної ділянки залишились неконкретизованими, межі земельної ділянки не встановлені, будь-якої технічної та/або землевпорядної документації не надано, достатніх відомостей суду не повідомлено, що унеможливлює об`єктивну ідентифікацію вказаного об`єкту нерухомого майна. Доводи позивача про виникнення прав на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на розташований на ній об`єкт нерухомості - гараж є безпідставними, оскільки площа цього гаража становить 19,5 кв. м та є меншою ніж розмір земельної ділянки, яку позивач намагається отримати у власність у судовому порядку - 0,0032 га. При цьому взаємне місце розташування гаража і земельної ділянки залишилось недоведеним. Відсутність встановлених зазначених вище фактичних обставин унеможливлює зробити висновок про відсутність порушень прав інших осіб, які є власниками інших гаражів у тій же будівлі. Також залишились недоведеними жодними доказами посилання позивача на те, що надлишок площі земельної ділянки є необхідним для обслуговування гаража. Ураховуючи викладене, будь-яких неправомірних рішень, дій чи бездіяльності відповідача по відношенню до позивача під час судового розгляду не встановлено, як і не виявлено порушень прав чи законних інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права,та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що земельна ділянка, щодо якої виник спір, не стосується об`єкту безоплатної приватизації, вона слідує за нерухомим майном, яке придбав позивач, та набувається на підставі статей 81, 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, а не на підставі безоплатної передачі, що передбачена статтею 116 ЗК України. В силу вимог статті 79 ЗК України з моменту присвоєння земельній ділянці кадастрового номера всі необхідні відомості, що дозволяють її ідентифікувати містяться в державних реєстрах, на підтвердження чого позивач надав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 284766996 від 15 листопада 2021 року та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-021 від 12 серпня 2021 року, яким суд першої інстанції належної оцінки не надав, допустивши неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для даної справи. Відповідач в інформаційному повідомленні про продаж на електронному аукціоні об`єкта малої приватизації Обухівської міської територіальної громади - нежитлової будівлі (гаражу), площею 19,5 кв. м, визначив взаємне місце розташування земельної ділянки і гаражу, ним не заперечувалися розмір земельної ділянки та площа забудови гаражу. Крім того, площа спірної земельної ділянки складає 0,0032 га, що становить 32 кв. м, тому враховуючи установлені пунктом 4.6 Державних будівельних норм України мінімальні допустимі розміри земельної ділянки під одноповерховими гаражами та особливості розміщення гаражу (найменший радіус повороту, габарити наближення, конструкції гаражу та суміжного проїзду (земель загального користування)), площа земельної ділянки була виділена та сформована самим відповідачем та відповідає необхідній мінімальній площі забудови (гаражу).

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 13 серпня 2021 року між Обухівською міською радою Київської області та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу гаражу, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. за реєстровим № 3162, відповідно до якого відповідач на підставі рішення Обухівської міської ради Київської області № 324 від 17 червня 2021 року та протоколу про результати електронного аукціону № UA-PS-2021-07-02-000014-2 від 27 липня 2021 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету ради № 401 від 3 серпня 2021 року, продав, а позивач купив гараж (машино-місце), площею 19,5 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрував право власності на цей об`єкт нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 43471853 (а.с. 7-9).

Згідно із пунктом 7 цього договору продавець свідчить, зокрема, що вищезгаданий гараж розташований на земельній ділянці площею 0,0032 га, кадастровий номер: :01:102:0399.

Зі змісту договору купівлі-продажу вбачається, що сторонами не визначено умов щодо переходу прав на земельну ділянку, тому позивач вважав, що перехід права власності відбувається в порядку статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 284766996 від 15 листопада 2021 року земельна ділянка площею 0,0032 га, кадастровий номер: :01:102:0399, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 116, перебуває у комунальній власності, а її власником є Обухівська міська рада Київської області (а.с. 12, 13).

З метою досудового врегулювання спору ОСОБА_1 було подано до Обухівської міської ради Київської області заяву від 22 вересня 2021 року про передачу спірної земельної ділянки у власність (а.с. 10, 11).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач відмовив позивачу у передачі земельної ділянки у власність листом № 2931 з огляду на те, що ОСОБА_1 уже використав своє право на безоплатне отримання у приватну власність земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва індивідуальних гаражів та повідомив, що земельну ділянку площею 0,0032 га з кадастровим номером :01:102:0399, розташовану по АДРЕСА_1 позивач має право отримати в оренду або здійснити її викуп відповідно до вимог чинного законодавства України (а.с. 36).

На підставі рішення Обухівської міської ради Київської області № 1296/66-55-VІІ від 7 листопада 2019 року «Про затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки площею: 0,0100 га, для будівництва індивідуального гаража, за адресою: АДРЕСА_1 » позивачу затверджено проект землеустрою та передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0100 га, кадастровий номер :01:102:0416, для будівництва індивідуального гаража за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 35).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У рішенні Конституційного суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

За статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з частиною п`ятою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Положеннями частини першої, третьої, четвертої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач уже використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва індивідуальних гаражів до виникнення спірних правовідносин, а його вимоги в частині достатньої ідентифікації предмету спору - спірної земельної ділянки залишились неконкретизованими, оскільки межі земельної ділянки не встановлені, будь-якої технічної та/або землевпорядної документації не надано, достатніх відомостей позивачем не повідомлено, що унеможливлює об`єктивну ідентифікацію вказаного об`єкту нерухомого майна, при тому, що площа придбаного ним гаража становить 19,5 кв. м та є меншою ніж розмір земельної ділянки, яку він намагається отримати у власність у судовому порядку - 0,0032 га. Крім того, взаємне місце розташування гаража і земельної ділянки залишилось недоведеним, які і посилання позивача на те, що надлишок площі земельної ділянки є необхідним для обслуговування гаража.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 13 серпня 2021 року ОСОБА_1 було придбано гараж (машино-місце) по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу гаражу, укладеного з Обухівською міською радою Київської області, який розташований на земельній ділянці площею 0,0032 га, кадастровий номер: :01:102:0399, що перебуває в комунальній власності Обухівської міської територіальної громади в особі Обухівської міської ради Київської області.

22 вересня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про передачу спірної земельної ділянки у власність, посилаючись при цьому на те, що у договорі купівлі-продажу не було визначено умов щодо переходу прав на земельну ділянку, тому перехід права власності має відбутися в порядку статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, наведених у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, від 20 січня 2021 року у справі № 727/2450/18, від 30 вересня 2020 року у справі № 362/4052/16-ц, чинні редакції статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності набудівлю чи споруду, має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна.

Таким чином земельна ділянка, стосовно якої між сторонами виник спір, не стосується об`єкту безоплатної приватизації та діяльності Обухівської міської ради Київської області як розпорядника земель комунальної форми власності, оскільки між сторонами існують договірні відносини щодо відчуження об`єкту нерухомості, який розташований на земельній ділянці, яка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Частиною першою статті 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (частини третя, четверта, дев`ята статті 79-1 ЗК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Відповідно до частини другої статті 377 ЦК України та абзацу першого частини шостої статті 120 ЗК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Отже, якщо продажу підлягає об`єкт нерухомості, право власності на який відповідно до частини першої статті 377 ЦК України, частини першої статті 120 ЗК України переходить лише разом з правом власності на земельну ділянку, на якій такий об`єкт розташований, то в інформаційному повідомленні про електронні торги повинен бути зазначений кадастровий номер такої земельної ділянки.

З метою ідентифікації спірної земельної ділянки, на якій розташований належний позивачу на праві власності гараж, у пункті 7 договору купівлі-продажу відповідач засвідчив, що вищезгаданий гараж розташований на земельній ділянці площею 0,0032 га, кадастровий номер: :01:102:0399.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 284766996 від 15 листопада 2021 року земельна ділянка площею 0,0032 га, кадастровий номер: :01:102:0399, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 116, є сформованою як об`єкт цивільних прав.

Крім того, в інформаційному повідомленні про продаж на електронному аукціоні об`єкта малої приватизації Обухівської міської територіальної громади - нежитлової будівлі (гараж), площею 19,5 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що є додатком 4 до рішення виконавчого комітету від 17 червня 2021 року № 324, відповідачем визначено, що місцезнаходженням об`єкту приватизації є: АДРЕСА_1 , а в описі об`єкта зазначено, що він розташований на земельній ділянці загальною площею 0, 0032 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:102:0399.

Отже, спірна земельна ділянка має кадастровий номер, визначену площу, місце розташування і відповідне право на неї зареєстровано у встановленому порядку.

Обухівська міська рада Київської області, як продавець об`єкта малої приватизації, визначила взаємне місце розташування земельної ділянки та гаражу і під час розгляду справи відповідачем не заперечувалися обставини стосовно розміру земельної ділянки та площі забудови гаражу.

При цьому площа спірної земельної ділянки складає 0,0032 га, що у перерахунку на квадратні метри становить 32 кв. м, а площа придбаного позивачем гаражу становить 19,5 кв. м, що давало достатні підстави для ідентифікації предмету спору - цієї земельної ділянки.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору неправильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, не з`ясував предмет і підстави пред`явленого позову та заперечення проти нього, належним чином не дослідив наявні в матеріалах справи докази та невірно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог саме з підстав використання позивачем свого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки відповідним з цільовим призначенням та недоведеності взаємного місця розташування придбаного позивачем гаража і земельної ділянки відповідача, а також необхідності останньому надлишку площі земельної ділянки для обслуговування об`єкта нерухомості.

Згідно із принципом диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0032 га з кадастровим номером :01:102:0399 та з цільовим призначенням - для будівництва індивідуальних гаражів та припинення права постійного користування зазначеною земельною ділянкою виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 посилався на те, що у договорі купівлі-продажу гаражу від 13 серпня 2021 року, укладеного між ним та відповідачем, не було визначено умов щодо переходу прав на земельну ділянку комунальної форми власності, відтак перехід права власності відбувся в порядку статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

За частинами першою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на момент набуття позивачем про право власності на гараж) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналогічні положення містить стаття 377 ЦК України (у редакції, чинній на момент набуття позивачем про право власності на гараж), відповідно до положень якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України, висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

У постанові від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на момент набуття позивачем про право власності на гараж) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди (частина п`ята статті 120 ЗК України).

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 ЗК України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим) (абзац третій частини шостої статті 120 ЗК України).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та інших.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) не встановлено правових підстав для відступу від наведених висновків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, згідно з підпунктом «ґ» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України № 1702-VІ від 5 листопада 2009 року.

У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що земельна ділянка площею 0,0032 га, кадастровий номер: :01:102:0399, на якій розташований придбаний позивачем гараж (машино-місце), площею 19,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься до комунальної власності Обухівської міської територіальної громади та перебуває на праві постійного користування у виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з набуттям позивачем права власності на споруду гаражу, який розташовані на спірній земельній ділянці, до нього, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку, так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу не мав права власності на цю земельну ділянку.

Як свідчать матеріали справи, в Обухівської міської ради Київської області як попереднього власника гаражу (машино-місця) за адресою: АДРЕСА_1 та землекористувача земельної ділянки, на якій він розміщений, було оформлене речове право на спірну земельну ділянку, а саме право постійного користування землею, відтак й у позивача не могло виникнути право власності на таку земельну ділянку, адже до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, на тих самих умовах, що були встановлені для попереднього землевласника (землекористувача).

При цьому в укладеному 13 серпня 2021 року між сторонами договорі купівлі-продажу гаражу не зазначено про перехід до нового власника гаража права власності на земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт нерухомості.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір у даній справі в межах пред`явлених вимог позивача та заперечень відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відсутність порушень прав чи законних інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту в обраний ним спосіб шляхомвизнання права власності на земельну ділянку площею 0,0032 га з кадастровим номером :01:102:0399 та з цільовим призначенням - для будівництва індивідуальних гаражів та припинення права постійного користування зазначеною земельною ділянкою виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області.

Доводи апеляційної скарги про виникнення у позивача права власності на земельну ділянку внаслідок переходу такого права на розташований на ній об`єкт нерухомого майна - гараж на підставі статті 120, частини першої статті 81 ЗК України, статті 377 ЦК України колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки у попереднього власника і продавця гаражу, яким є Обухівська міська рада Київської області, було відсутнє право власності на спірну земельну ділянку, на якій розміщений відчужуваний гараж, а наявне лише право постійного користування землею.

Водночас вказані вище норми не породжують, а підтверджують наявне в особи право власності, набуте раніше на законних підставах.

Разом з тим, колегія суддів відзначає, що власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 924/856/20.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності та припинення права постійного користування земельною ділянкою, але з інших підстав. У зв`язку з цим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат позивача у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської областівід 25 січня 2022 року в мотивувальній частині змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко