Постанова

Іменем України

15 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 761/32911/20

провадження № 61-10002св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

третя особа - Професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 16 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Білич І. М., Коцюрби О. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ»), третя особа - Професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про розірвання трудового договору, стягнення премії та середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 15 квітня 2019 року вона перебувала

у трудових відносинах з ДП «АМПУ».

26 травня 2020 року відповідно до наказу ДП «АМПУ» № 132/10 «Про зміну

в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці» передбачено зміни істотних умов її праці з визначенням її місця роботи за адресою:

вул. Ланжеронівська, 1, м. Одеса.

Вказувала, що запроваджено зміну умов трудового договору працівників, які є членами виборних профспілкових органів, без отримання попередньої згоди виборного профспілкового органу.

22 липня 2020 року вона звернулася до відповідача із заявою,

у якій просила розірвати трудовий договір на підставі частини третьої

статті 38 Кодексу законів про працю України(далі - КЗпП України) через порушення відповідачем законодавства про працю, невиконання умов Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки та трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому Колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.

31 липня 2020 року ДП «АМПУ» надало їй відповідь з відмовою

в задоволенні її заяви про розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Зазначала, що ДП «АМПУ» допущено численні порушення законодавства України про працю, невиконання умов колективного договору, у зв`язку з чим порушено її трудові права як працівника підприємства, в тому числі щодо переведення на інше місце роботи, безпідставна відмова у наданні щорічної відпустки та невиплати квартальної премії, що, на її думку, є підставою для розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Ураховуючи зазначене та заяву про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд:

- розірвати трудовий договір, укладений між нею та ДП «АМПУ», за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП Україниз 04 вересня 2020 року, у зв`язку з невиконанням ДП «АМПУ» законодавства про працю, умов колективного та трудового договорів, з виплатою вихідної допомоги

у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України;

- стягнути з ДП «АМПУ» на її користь премії за підсумками роботи за ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року та за І, ІІ, ІІІ квартали 2020 року в загальному розмірі

165 000,00 грн;

- компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за час затримки: з 04 вересень 2020 року у розмірі 215 455,12 грн та по день ухвалення рішення судом;

- відшкодувати моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року у складі судді Макаренко І. О. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ДП «АМПУ» розірвати трудовий договір, укладений між

ОСОБА_1 та ДП «АМПУ», за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з 04 вересня 2020 року, у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, умов колективного та трудового договору

з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 премії за підсумками роботи за ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року та за І, ІІ, ІІІ квартали 2020 року в загальному розмірі 165 000 грн.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, в розмірі середнього заробітку за час затримки:

з 04 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року, у розмірі 336 819,08 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач порушив вимоги трудового законодавства та умови колективного договору, то трудовий договір, укладений між позивачем та ДП «АМПУ» підлягає розірванню на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, також підлягає стягненню з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 компенсація за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за час затримки: з 04 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року,

у розмірі 336 819,08 грн.

Стягуючи на користь ОСОБА_1 премії за підсумками роботи за ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року та за І, ІІ, ІІІ квартали 2020 року в загальному розмірі

165 000 грн, суд першої інстанції посилався на те, що відповідачем не надано доказів для звільнення його від обов`язку, передбаченого умовами колективного договору, або інших підстав для припинення виплат квартальної премії.

Відповідачем не надано суду даних статистичної та бухгалтерської звітності роботи ДП «АМПУ» за ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року та за І, ІІ, ІІІ квартали

2020 року або інших доказів, за якими суд міг би дійти висновку про відсутність підстав для виплати премії працівникам, тому суд вважав правомірними вимоги позивача на виплату їй квартальної премії

в загальному розмірі 165 000,00 грн.

Позивачка відповідно до графіка відпусток працівників ДП «АМПУ» мала відпустку у жовтні 2020 року. Відповідач безпідставно не надав позивачці частину щорічної відпустки та не надав щорічної відпустки повної тривалості, відповідно - позивачку не було попереджено про початок щорічної відпустки за два тижні до встановленого графіком терміну, що є порушенням вимог статті 79 КЗпП України .

ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження фактів заподіяння їй моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року апеляційну скаргу ДП «АМПУ» задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що у ДП «АМПУ» мало місце введення нових змін в організації виробництва і праці та відповідно ДП «АМПУ» мало права змінити істотні умови праці позивачки, тому апеляційний суд вважав, що відсутні порушення ДП «АМПУ» трудового законодавства та колективного договору, а отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача розірвати трудовий договір на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та стягнення вихідної допомоги.

Позивачка не звільнена з роботи, трудовий договір з нею не розірвано,

а тому відсутні підстави для сплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Оскільки виплата премії не є безумовним обов`язком роботодавця, тому підстави до стягнення з державного підприємства на користь ОСОБА_1 преміальних винагород за підсумками роботи за ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року та за І, ІІ, ІІІ квартали 2020 року відсутні.

Не ґрунтуються на матеріалах справи висновки суду першої інстанції про порушення відповідачем прав ОСОБА_1 у зв`язку з ненаданням їй відпустки відповідно до графіка відпусток, затвердженого на підприємстві, оскільки

у матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою до адміністрації підприємства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у жовтні 2022 року,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої

й апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано справу.

У квітні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 19 січня 2023 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд належним чином не встановив фактичних обставин справи та безпідставно визнав законною зміну істотних умов праці.

Вказує, що ДП «АМПУ» видано наказ від 26 травня 2020 року № 132/10 про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці шляхом зміни місць роботи окремих працівників апарату управління ДП «АМПУ». Проте цим наказом лише змінюються адреси місць роботи працівників і не передбачається раціоналізація робочих місць чи введення нових форм організації праці у ДП «АМПУ». Отже, запроваджені відповідачем зміни

в організації виробництва і праці за своїм правовим статусом можуть вважатися лише зміною місць роботи окремих працівників, що не було спростовано відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові дійшов неправильного висновку та ототожнив «докази змін в організації виробництва і праці»

з наведеним в зазначеному наказі «обґрунтуванням доцільності змін істотних умов праці».

Також суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки доказу - окремому дорученню Міністра інфраструктури України від 07 травня

2020 року № 201/16/11-20, відповідно до якого ДП «АМПУ» доручено забезпечити на постійній основі на засадах оренди перебування підрозділів ДП «АМПУ» за його юридичною адресою в адміністративній будівлі Міністерства інфраструктури України: м. Київ, просп. Перемоги, 14.

Апеляційний суд не досліджував фінансові документи ДП «АМПУ» щодо фінансової можливості для виплати квартальних премій.

В обґрунтування підстав касаційного оскарженняпостанови Київського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року ОСОБА_1 посилається на те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду, необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, а саме у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 1840/2970/18, судом апеляційної інстанції не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм ппроцесуального права, яке полягає у встановленні судом обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2022 року ДП «АМПУ» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ДП «АМПУ» укладений трудовий договір з призначенням позивача на посаду фахівця архівної справи

І категорії сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління ДП «АМПУ» згідно

з наказом від 09 квітня 2019 року № 354-к.

Наказом ДП «АМПУ» від 24 січня 2020 року № 98-к ОСОБА_1 переведено на посаду документознавця сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління ДП «АМПУ» постійно з 01 лютого 2020 року (місце роботи - м. Київ, Контрактова

площа, 10А).

26 травня 2020 року ДП «АМПУ» видано наказ № 132/10 «Про зміну

в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці». Відповідно до пункту 1 наказу з 05 серпня 2020 року в апараті управління ДП «АМПУ» запроваджено зміни в організації виробництва і праці шляхом зміни місць роботи позивача, які визначені за адресами: м. Київ, Контрактова площа, буд. 10-А та м. Київ, проспект Перемоги, буд. 14, на інше місце роботи за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 2 наказу у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, визначеними у пункті 1 наказу, з 05 серпня 2020 року передбачено зміни істотних умов праці позивача, визначивши її місце роботи за адресою:

АДРЕСА_1 .

В період з 15 липня до 21 серпня 2020 року ОСОБА_1 знаходилася на лікуванні згідно з листками непрацездатності, сepiя АДЮ № 915740 та серія АДЮ № 915828.

22 липня 2020 року позивач звернулася до ДП «АМПУ» із заявою, де просила розірвати трудовий договір, укладений ДП «АМПУ» із нею,

ОСОБА_1 , документознавцем сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління

ДП «АМПУ», на невизначений строк, на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України через порушення відповідачем законодавства про працю, невиконання умов Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки та трудового договору,

з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.

ДП «АМПУ» листом від 31 липня 2020 року вих. № 2727/10-03-06 відмовив

в задоволенні заяви про розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

В період з 25 серпня до 03 вересня 2020 року ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні згідно з листком непрацездатності, сepiя АДЮ № 918489.

28 серпня 2020 року ДП «АМПУ» звернулася до ДП «АМПУ» із заявою, де просила провести повний розрахунок з виплатою сум: відпускні, матеріальна допомога на оздоровлення у зв`язку з відпусткою, квартальна премія, місячна премія, компенсація за невикористану відпустку тощо, та видати належно оформлену трудову книжку.

ДП «АМПУ» листом від 08 вересня 2020 року вих. № 3184/10-01-01 відмовив

в задоволенні заяви позивача.

03 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ДП «АМПУ» з проханням надіслати їй поштою трудову книжку, довідку про доходи з помісячною розбивкою, довідку про середньомісячну заробітну плату з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого

1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», належним чином завірену копію наказу про звільнення

з роботи з підстав, визначених частиною третьою статті 38 КЗпП України.

ДП «АМПУ» листом від 08 вересня 2020 року вих. № 3205/10-01-01 відмовив в задоволенні заяви позивача.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси

у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який

не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір

є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підставами припинення трудового договору відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України, зокрема є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України).

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право

у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отримавши заяву працівника про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України, роботодавець або задовольняє її, або відмовляє, що має наслідком вирішенням спору, зокрема, судом.

Звертаючись у суд із позовом ОСОБА_1 просила суд:

- розірвати трудовий договір, укладений між нею та ДП «АМПУ» за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, з 04 вересня 2020 року, у зв`язку з невиконанням ДП «АМПУ» законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України;

- стягнути з ДП «АМПУ» на її користь:

премії за підсумками роботи за ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року та за І, ІІ, ІІІ, квартали 2020 року в загальному розмірі 165 000,00 грн;

компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за час затримки: з 04 вересень 2020 року у розмірі 215 455,12 грн та по день винесення рішення судом;

- відшкодувати моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним

у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

22 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ДП «АМПУ» із заявою, де просила розірвати трудовий договір, укладений між нею та ДП «АМПУ», на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України через порушення відповідачем законодавства про працю, невиконання умов колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на

2016-2018 роки та трудового договору, з виплатою вихідної допомоги

у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.

Листом від 31 липня 2020 року вих. № 2727/10-03-06 ДП «АМПУ» відмовило ОСОБА_1 у задоволенні заяви про розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (а.с. 31-37 т. 1).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Отже, переведення відрізняється від переміщення тим, що в разі переведення працівнику доручається або інша робота, або та ж сама, але на іншому підприємстві, або робота на цьому ж підприємстві, але в іншій місцевості. У той же час при переміщенні працівник продовжує виконувати ту ж роботу, на тому самому підприємстві і в тій же місцевості (в тому ж населеному пункті), однак на іншому робочому місці.

Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Згідно з пунктами 7.2, 7.4 Статуту ДП «АМПУ» управління підприємством здійснює голова підприємства, який підзвітний наглядовій раді підприємства. Голова підприємства самостійно, в межах своєї компетенції, вирішує питання діяльності підприємства, за винятком тих, що віднесені законодавством України та/або цим Статутом до компетенції наглядової ради підприємства та/або уповноваженого органу управління.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 31 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», зміна істотних умов праці допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці; якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною

з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.

У постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 317/4223/16-ц (провадження № 61-24793св18) зазначено, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва і праці.

Зміні умов праці у ДП «АМПУ» передували зміни в організації виробництва і праці, про що свідчить наказ від 26 травня 2020 року № 132/10, згідно з яким розміщення робочих місць окремих працівників у приміщеннях, закріплених за ДП «АМПУ» у місті Одесі, роботодавець обґрунтував необхідністю забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, а також економічним та раціональним використанням матеріальних і фінансових ресурсів підприємства та створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «АМПУ».

Отже, у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці,

у зв`язку з чим відповідно до положень статті 32 КЗпП України державне підприємство мало право змінити істотні умови праці, що залишилося без належного врахуванням районним судом під час ухвалення рішення.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05 жовтня

2022 року у справі № 761/40096/20 (провадження № 61-8052св22).

За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що запроваджені відповідачем зміни в організації виробництва і праці за своїм правовим статусом можуть вважатися лише зміною місць роботи окремих працівників, є безпідставними.

Апеляційний суд, встановивши, що у ДП «АМПУ» мали місце зміни

в організації виробництва і праці, дійшов правильного висновку про те, що відповідно до положень статті 32 КЗпП України державне підприємство мало право змінити істотні умови праці ОСОБА_1 .

За таких обставин порушень ДП «АМПУ» трудового законодавства та колективного договору судом не встановлено, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача розірвати трудовий договір на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та стягнення вихідної допомоги.

Також колегія суддів погоджується і з висновками апеляційного суду про те, що оскільки позивачка не звільнена з роботи, трудовий договір з нею не розірвано, тому відсутні підстави для сплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Встановлено, що виплата місячних та квартальних премій працівникам ДП «АМПУ» є додатковою пільгою, що запроваджена з метою їх заохочення та стимулювання. В локальних актах відповідача єдиною підставою для виплати премій визначена фінансова можливість ДП «АМПУ».

Апеляційний суд, встановивши, що виплата премій відповідно до Положення про преміювання (Додаток 9) не є безумовною, а здійснюється

з урахуванням фінансових можливостей підприємства, відповідні накази про преміювання працівників апарату управління адміністрацією не видавалися у зв`язку з відсутністю фінансової можливості, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довела порушення ДП «АМПУ» положень колективного договору в частині преміювання.

За таких обставин апеляційний суд на підставі належних доказів, поданих сторонами, встановивши належним чином фактичні обставини справи, дійшов обгрунованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що постанова апеляційного суду

не мотивована, є безпідставними, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалено на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які учасники судового процесу посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні та які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Отже, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець