КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/4574/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/439/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Кулікової С.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Савіцькій Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсними і скасування свідоцтв про право на спадщину за законом та договору дарування, визнання права власності на майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді Ковальчук Л.М.,-

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.

Позивач просила: встановити факт прийняття спадщини у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.11.1994, видане Першою Київською обласною державною конторою на ім`я ОСОБА_4 та зареєстроване в реєстрі за № 2-7210, на жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсними та скасувати договір дарування від 10.12.1994, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 29.12.2014 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Сподіним І.Л. на ім`я ОСОБА_2 на жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 , спадкоємицею першої черги, право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач фактично прийняла спадщину у вигляді житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 свого батька ОСОБА_3 , оскільки проживала у даному будинку та продовжувала користуватися ним та присадибною ділянкою. У 1995 році було вилучено земельну ділянку у матері позивача ОСОБА_4 , та надано дочці ОСОБА_1 та сину ОСОБА_5 . Позивач зазначає, що вона продовжувала користуватися спадковим майном і після смерті матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

До органів нотаріату позивач не зверталась, оскільки фактично прийняла спадщину.

Після смерті, ІНФОРМАЦІЯ_4 , брата ОСОБА_5 , позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Позивач зазначає, що з кінця 2014 року відповідач припинила безперешкодний доступ позивачу до спадкового майна.

Позивач дізналась, що із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 звернулась його дружина ОСОБА_2 . Також позивачу стало відомо, що після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 було подано заяву про прийняття спадщини.

Позивач вважає, що заява від 09 лютого 1993 року про прийняття спадщини підроблена, оскільки ОСОБА_4 не могла самостійно її написати.

У подальшому позивач дізналась, що 10 грудня 1994 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що про долю свого спадкового майна дізналась лише у 2018 році, в результаті численних звернень до відповідних установ.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2021 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її батька ОСОБА_3 . Також позивачем не доведено факту її постійного проживання на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 її матері ОСОБА_4 разом з нею. Оскільки відсутні підстави визнати, що позивач прийняла спадщину після смерті своїх батьків, відсутні й підстави визнавати недійсними та скасовувати оспорювані нею свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 листопада 1994 року, договір дарування від 10 грудня 1994 року та свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 грудня 2014 року, а також визнавати право власності за позивачем на спірний житловий будинок.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що у свідоцтві про народження позивача її батьками вказані: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Доказів того, що саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками позивача, суду першої інстанції надано не було, проте це не заперечувалось сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 .

Згідно спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори звернулась із заявою дружина померлого ОСОБА_4 , вказала, що вона прийняла спадщину після смерті чоловіка, інших спадкоємців, передбачених законодавством, немає.

26 листопада 1994 року від ОСОБА_4 надійшла заява, в якій вона просила видати їй свідоцтво про право на спадщину. До заяви було додано довідку виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, відповідно до якої саме вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , до складу якої входить житловий будинок в АДРЕСА_1 , розміщений на земельній ділянці площею 0,28 га.

26 листопада 1994 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-7200, відповідно до якого після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем його майна є його дружина ОСОБА_4 , майно складається з житлового будинку, загальною жилою площею 34,6 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

09 грудня 1994 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого старшим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-3503, житловий будинок, загальною жилою площею 34,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У 1995 році право власності на житловий будинок було зареєстровано в БТІ за ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 .

Відповідач ОСОБА_2 є дружиною померлого ОСОБА_5 .

Згідно спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , спадщину після його смерті прийняла відповідач.

На час смерті ОСОБА_5 належали на праві власності, в тому числі, й спірний житловий будинок, а також земельна ділянка з кадастровим номером :01:029:0007, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 09.12.1994 № 1-3503, державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.04.2004 та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.09.2014.

29 грудня 2014 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу видано ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровими №№ 468 та 475 на житловий будинок загальною площею 64,5 кв.м, житловою площею 33,8 кв.м, та земельну ділянку з кадастровим номером :01:029:0007, площею 0,1544 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:029:0007, площею 0,1544 га, та житловий будинок, загальною площею 64,5 кв.м, житловою площею 33,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , 29 грудня 2014 року було зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтв про право на спадщину від 29 грудня 2014 року за реєстровими №№ 468 та 475.

Відповідно до листа відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 24 липня 2019 року ОСОБА_1 була зареєстрована станом на 23 лютого 2002 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначила, що вона фактично прийняла спадщину після смерті свого батька ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки проживала у даному будинку та продовжувала користуватися ним та присадибною ділянкою. Про факт подання її матір`ю заяви про прийняття спадщину, укладення договору дарування, та отримання відповідних свідоцтв, вона дізналась лише у 2018 році, після ряду звернень до відповідних органів.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно п. 4, п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відносини спадкування регулюються нормами цього Кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Оскільки спадщина після смерті батька позивача ОСОБА_3 , відкрилася в період чинності ЦК Української РСР, то застосуванню підлягають норми цього Кодексу про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Ураховуючи наведене, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження прийняття спадщини після смерті батька у квіті 1992 року.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 звернулася із заявою про прийняття спадщини, отримала відповідне свідоцтво про право на спадщину, та у подальшому подарувала майно сину ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 , спадщину як дружина померлого отримала відповідач.

Підстави визнавати недійсними та скасовувати оспорювані свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 листопада 1994 року, договір дарування від 10 грудня 1994 року та свідоцтво про прав на спадщину за законом від 29 грудня 2014 року, а також визнавати право власності за позивачем на спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в обґрунтування вступу в управління та володіння спадковим майном позивачем надані належні та достатні докази, а саме: копія рішення виконавчого комітету сільської ради від 30 травня 1995 року; копії квитанцій на прийом податкових платежів; копія державного акту про право приватної власності на землю; копію робочого проекту та акту виконаних робіт по електропостачанню житлового будинку, не підтверджують факт прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 не могла з власної ініціативи звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 08 листопада 2021 року постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 20 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.В. Кулікова

С.Г. Музичко