ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1925/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.

за участю:

представника позивача ОСОБА_9,

представника третьої особи Синявської Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районна в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районна в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, у якому просить суд:

- розірвати шлюб, укладений 19 листопада 2013 року між мною, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований органом реєстрації Барбадосу ;

- визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що позивач разом з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований органом реєстрації Барбадосу 19.11.2013.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що шлюбні відносини з відповідачем припинено, оскільки через розбіжність у поглядах на життя, спільне проживання сторін, існування сім`ї та збереження шлюбу виявилося не можливим. Посилається на те, що сім`я розпалась, на даний час шлюб носить формальний характер, мешкають окремо, кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, а тому просить суд розірвати шлюб.

Крім того позивач стверджує, що 19.02.2020 відповідач добровільно залишила квартиру позивача, вивезла усі свої речі та переїхала на постійне місце проживання до тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, отримала громадянство РФ, за місцем постійного проживання в АР Крим зареєструвалася як фізична особа-підприємець.

Малолітня ОСОБА_4 фактично проживала зі своїм батьком за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою дитина має власну кімнату, яка повністю облаштована для проживання дитиною. ОСОБА_4 відвідує дитячий центр «ФОП ОСОБА_5 » та перебуває на повному утриманні батька, ОСОБА_1 .

В свою чергу відповідачка постійно проживає в тимчасово окупованій АР Крим, в м. Києві буває періодично, не працює, не може фінансово забезпечити дитину, не займається її розвитком, вихованням, проте виявила бажання забрати дитину з собою на постійне місце проживання на тимчасово окуповану територію АР Крим, а напередодні військової агресії РФ проти України, вона разом із дитиною без відома та згоди батька виїхала за межі України у Італійську Республіку де перебуває на теперішній час.

Позивач стверджує, що має можливість забезпечити належний рівень виховання та утримання малолітньої дитини, її повноцінний соціально-правовий захист та виконання всіх цивільних обов`язків щодо дитини у повній відповідності до вимог чинного законодавства. Позивач є матеріально забезпечений, є працевлаштованим, має стабільний дохід, всі можливості задля виховування доньки, комфортні умови для проживання, у вихованні допомогу може надавати бабуся дитини, не має жодних зауважень з боку органів опіки та піклування.

Позивач переконаний, що малолітня дитина ОСОБА_4 повинна проживати разом із батьком, оскільки це відповідає саме інтересам дитини.

З урахуванням наведеного просить задовольнити позовні вимоги.

31.01.2022 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Лужецькій О.Р.

Ухвалою суду від 17.06.2022 року було відкрито провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні.

Ухвалою від 19.10.2022 року позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини роз`єднані в самостійні провадження.

Ухвалою суду від 29.11.2022 року закрито підготовче провадження. Призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, клопотань про відкладення не надходило. Відзиву на позов не надала.

Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районна в місті Києві державної адміністрації у судовому засіданні надала Висновок про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 та просила ухвалити законне рішення виходячи із інтересів дитини.

Суд, заслухавши представника позивача, представника третьої особи, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.11.2013 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.11.2022 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Малолітня дитина ОСОБА_4 зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача повідомив, що до 2019 року подружжя ОСОБА_10 разом із їх неповнолітньою дитиною ОСОБА_4 проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 .

На початку 2019 року шлюбні відносини між подружжям фактично припинилися, відповідач залишила квартиру, а у лютому 2020 року переїхала до тимчасово окупованого Криму. Дитина залишилася проживати разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , який продовжував її утримувати, займався її вихованням та розвитком.

Відповідач ОСОБА_2 час від часу поверталася в м. Київ, але напередодні військової агресії РФ проти України, разом із дитиною ОСОБА_4 без відома та згоди батька ОСОБА_1 виїхала за межі України у Італійську Республіку де перебуває на теперішній час. Дана обставина, зокрема місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у Італійській Республіці визнається відповідачкою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 забезпечений житлом, має належні житлово-побутові умови та дохід, який дозволяє йому забезпечити належні умови проживання та утримання дитини, що підтверджується відповідними документами та актом обстеження умов проживання, складеним спеціалістами служб у справах дітей Дарницької РДА.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 працевлаштований, що підтверджується витягом з наказу № 192 Головнокомандуючого Збройних сил України ОСОБА_6 від 30.01.2023 року.

Мати дитини ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . На день розгляду справи проживає в Італійській Республіці.

Добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини сторони не досягли.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно висновку Дарницької районного в місті Києві державної адміністрації від 15.02.2023 року № 101-1334/02, орган опіки та піклування, з метою забезпечення прав та інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 .

З Висновку вбачається, що на засіданні комісії був заслуханий батько ОСОБА_1 , який вважає, що проживання ОСОБА_7 з ним забезпечить дитині належне виховання та розвиток, чого не може надати мати, оскільки, вона емоційно неврівноважена, не працює, не приділяє достатньо уваги дитині, не бере участі у її утриманні, розвитку, вихованні, неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки. В червні 2022 року, під час перебування матері з дитиною у родичів на тимчасово окупованій території міста Ялта, окупаційною владою було винесено рішення про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4 у матері та тимчасове влаштування її в медичний заклад з метою вирішення подальшої долі дитини (причому дана обставина визнається самою ОСОБА_2 в електронному листі, направленому на адресу суду від 14.02.2023).

Також ОСОБА_1 зазначив, що з моменту народження дитини до її виїзду за межі України брав постійну участь у її вихованні, навчанні, матеріальному забезпеченні, піклувався про неї. Донька відчувала себе з ним в безпеці та впевнено.

Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: « Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».

В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: « Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».

Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Ухвалюючи рішення в справі « М. С. проти України » від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України « Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносини між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їхньої дитини, що стало підставою для подачі позову до суду.

При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Зазначаючи, що позивач, згідно наданих документів, може забезпечити належні умови проживання та виховання дитини, враховуючи, те, що до моменту фактичного вивезення дитини до Італійської РеспублікиОСОБА_4 проживала разом із батьком, беручи до уваги добрі відносини між батьком та донькою, тісний психологічний зв`язок, відсутність обставин, які негативно характеризують позивача, наявність у нього можливості забезпечити умови життя, необхідні для розвитку малолітньої дитини, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде відповідати як найкращим інтересам дитини.

Вказані обставини дають суду підстави діти висновку про необхідність визначити місце проживання малолітньої дочки сторін у справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992, 40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76 81, 89, 133, 137, 141, 10, 12, 81, 265, 268, 280-289 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районна в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 992,40 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА