КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року місто Київ.

Справа №755/16248/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/98/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Ковальової В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 народився та весь час проживав на території Української РСР, а після оголошення незалежності України - на території цієї держави. Так, заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України, з 1963 року навчався в школі села Риліївка Роздольненського району Автономної Республіки Крим, де закінчив 8 класів. Після школи навчався у Професійно-технічному училищі № 7

у місті Севастополі Автономної Республіки Крим.

У 1972 році ОСОБА_1 вперше отримав паспорт громадянина СРСР, неодноразово був засуджений за скоєння злочинів та відбував покарання

у період з 1974 року до 2008 року. Паспорт громадянина України не отримував. ОСОБА_1 звертався до Дніпровського районного відділу Державної міграційної служби в місті Києві із заявою про видачу паспорта громадянина України та проведення процедури встановлення особи, за результатом розгляду якої надано відповідь про неможливість встановити особу заявника та підтвердити його громадянство, тому рекомендовано звернутись до суду.

Отже, встановлення особи заявника та факту його постійного проживання на території Української РСР на час набрання вироком суду законної сили необхідне йому для подальшого звернення до міграційної служби з метою встановлення належності до громадянства України.

На підставі викладеного заявник з урахуванням уточнених позовних вимог просив: встановити особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити факт постійного проживання на території Української РСР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час набрання законної сили вироком Сакського міського суду Автономної Республіки Крим від 19 грудня 1989 року, яким його засуджено за частиною першою

статті 142, частиною третьою статті 215-3, статтею 42 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до 5 років позбавлення волі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року заяву задоволено частково.

Встановлено факт, що має юридичне значення, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Шостка реєстраційної служби Шосткинського міськрайонного управління юстиції Сумської області 09 липня 2014 року (актовий запис про народження № 253 від 03 травня 1956 року) та довідки про звільнення, серія 000166 № 76-П-07 від 16 липня 2008 року, виданої Чорнухинською виправною колонією № 23 Луганської області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шостка, Сумської області, - є однією і тією самою особою.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, у січні 2020 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: встановлення факту постійного проживання заявника на території Української РСР на момент набрання законної сили вироком Сакського міського суду АРК від 19.12.1989 року, яким засуджено заявника за ч. 1 ст. 142, ч. 3 ст. 215-3, ст. 42 КК України до 5 років позбавлення волі, та прийняти нове рішення, яким встановити даний факт.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року апеляційну скаргу задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року скасовано та постановлено нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року скасовано в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання на території Української РСР на час набрання законної сили вироком Сакського міського суду Автономної Республіки Крим від 19 грудня 1989 року, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року скасовано в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту щодо підтвердження його особи, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року в цій частині залишено в силі.

Отже повторний розгляд справи відбувається лише в межах вимог про встановлення факту постійного проживання заявника на території Української РСР на час набрання законної сили вироком Сакського міського суду Автономної Республіки Крим від 19 грудня 1989 року,

В апеляційній скарзі заявник вказує на те, що рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Звертаючись до суду з вимогою про встановлення факту постійного проживання вказував на те, що встановлення даного факту йому необхідне для подальшої реалізації права на звернення до територіального органу міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства України.

Посилаючись на узагальнення ВСУ від 19.06.2013 «Про практику встановлення юридичних фактів», вказує, що юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) або набрання чинності законом (13.11.1991р).

Вказує, що заявник має право на встановлення належності до громадянства України (ст.3 ЗУ Про громадянство), а не на оформлення набуття громадянства України (ст.8 ЗУ Про громадянство), як вказав суд в прийнятому рішенні та при обґрунтуванні відмови.

Посилаючись на вищезазначені доводи позовної заяви, вказує, що суд першої інстанції, при прийнятті рішення взагалі не досліджував докази, які подавались на підтвердження факту постійного проживання заявника на території Української PCP на час набрання вироком суду законної сили, помилково вказував на інший порядок для вставлення фактів, які можуть бути наслідком надання заявнику громадянства України.

В судове засідання апеляційного суду 07 лютого 2023 року учасники справи не з`явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Желепи О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення районного суду в оскаржуваній частині відповідає не в повній мірі.

Частиною першою статті 315 ЦПК України регламентовано розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Це можуть бути справи про встановлення фактів: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

ОСОБА_1 в суді першої інстанції просив встановити факт його постійного проживання на території Української РСР на час набрання законної сили вироком Сакського міського суду Автономної Республіки Крим

від 19 грудня 1989 року. Згідно з інформаційною довідкою Міністерства внутрішніх справ України від 06 серпня 2019 року вказаний вирок набрав законної сили 30 січня 1990 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 215).

Пунктом 7 Порядку № 215 визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають

у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених

у підпункті «а» цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Отже, для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом

на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Відмовляючи в задоволені позову в частині встановлення факту проживання заявника на території України на час набрання законної сили вироком суду, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Закону існує інший порядок встановлення фактів необхідних для набуття громадянства.

Колегія суддів з таким висновком погодитись не може, з огляду на таке.

Безпідставними є доводи міграційної служби, що існує визначений законом досудовий порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України, який заявником не було дотримано, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Дніпровського районного відділу Міграційної служби в місті Києві з метою оформлення громадянства України та отримання паспорта, проте в їх задоволенні було відмовлено.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 640/6390/19.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року у справі

№ 517/28/20 за заявою про встановлення факту проживання на території України виклав правовий висновок про те, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до

суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими

нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, яке

видане повторно 09 липня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Шостка реєстраційної служби Шосткинського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , по-батькові - не зазначено, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - не зазначено, про що 03 травня 1956 року складений відповідний актовий запис № 253; батько - ОСОБА_4 ,

мати - ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки про звільнення серії 000166 № 76-П-07 від 16 липня 2008 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець

міста Шостки Сумської області, раніше судимий 1974 року, 1976 року,

1981 року, 1989 року, 1998 року, засуджений 14 жовтня 2005 року Красногвардійським районним судом Автономної Республіки Крим за частиною третьою статті 185 КК України до 3 років позбавлення волі) був звільнений з Чорнухинської виправної колонії № 23 Луганської області по відбуттю строку покарання 16 липня 2008 року. Паспорт у матеріалах особової справи відсутній.

Згідно з посвідченням про взяття на облік, виданим Філією центру обліку бездомних громадян Головного управління соціального захисту населення Виконавчого органу Київської міської ради, від 03 вересня 2014 року № 1190 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Шостки Сумської області, взято на облік та зареєстровано на АДРЕСА_1 з 03 вересня 2014 року до 19 лютого 2019 року.

Отже, на підтвердження заявлених у справі вимог до матеріалів справи долучено, зокрема, свідоцтво про народження особи, рішення Державної міграційної служби України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації, довідку про звільнення по відбуттю строку покарання, посвідчення про взяття на облік та реєстрацію, інформацію з баз даних «АРМОР», ЄІС МВС, повідомлення Державного науково-дослідного експертного-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» тощо.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів постійного проживання на території УРСР на час набрання вироком Сакського міського суду АРК від 19.12.1989 року суду законної сили заявник не надав.

Сам факт відбування покарання на території України не є тотожним факту постійного поживання особи.

Апеляційна скарга не містить посилань на докази за допомогою яких, суд міг би визнати доведеним факт постійного проживання заявника на території України станом на 30 січня 1990 року.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційним судом встановлено, що рішення суду в частині мотивів для відмови в задоволенні позову ухвалено з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають встановленим судом обставинам.

Керуючись вказаними нормами процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року змінити в частині відмови в задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання заявника на території Української РСР на момент набрання законної сили вироком Сакського міського суду АРК від 19.12.1989 року, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2023 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик