ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1216/23 Справа № 202/1938/21 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2021 року до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначала, що на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 273, виданого 26 лютого 2013 року, видавник приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І., за яким прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 586987 від 26 лютого 2013 року 18:31:13, номер запису про право власності: 224957, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 . 03 липня 2020 року ОСОБА_2 допитана як свідок у кримінальному провадженні №0000509 від 01.06.2020 року, яке розслідується ГУНП у м.Київ. Під час допиту її повідомлено про те, що 06 квітня 2020 року невідомими особами проведені незаконні операції з використанням електронно-обчислювальної техніки та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про зміну власника Квартири: з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 . Як підстава для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вищевказаного запису про скасування права власності позивача на квартиру зазначено рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2014 року у справі №202/22864/13-ц провадження №2/0202/228/2014, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , визнано недійсними прилюдні торги, які відбулися 05 лютого 2013 року, щодо реалізації квартири у АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 , між приватним підприємством «Нива-В.Ш.» та ОСОБА_2 , та визнано недійсним протокол №0412465-4 від 05 лютого 2013 року про проведення прилюдних торгів щодо реалізації квартири у АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 , між приватним підприємством «Нива-В.Ш.» та ОСОБА_2 . Жодних наказів, виконавчих листів на виконання вищевказаного заочного рішення матеріали справи №202/22864/13-ц не містили. Виконання цього заочного рішення проведено 06 квітні 2020 року у злочинний спосіб - невідомими особами з використанням електронно-обчислювальної техніки від імені приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чумак Юлії Петрівни, якою 28 травня 2020 року було подано скаргу до Міністерства юстиції України із запереченнями своєї причетності до цих дій. У серпні 2020 року невідомі особи проникли до квартири та змінили замки вхідних дверей. Наведене підтверджує той факт, що квартира вибула із володіння позивача поза її волею. Після вибуття із володіння позивача, квартира була відчужена два рази, та відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час зареєстрована за відповідачем. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року у справі №202/22864/13-ц заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська у справі №202/22864/13-ц скасовано, що надає позивачу право вимагати повернення із чужого володіння, належного їй майна - квартири АДРЕСА_1 . Позивач просить: витребувати у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати запис про право власності №37949838 від 29 серпня 2020 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко Вікторією Олександрівною на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53812582 за договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , серія та номер: 2109, виданого 29 серпня 2020 року, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О.; скасувати запис про право власності №38084969 від 08 вересня 2020 року, внесений до Державшого реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Наталією Борисівною на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53958915 за договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , серія та номер: 1158, виданого 08 вересня 2020 року, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н.Б.; виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Скасовано запис про право власності №37949838 від 29 серпня 2020 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О. на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53812582 за договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , серія та номер: 2109, виданого 29 серпня 2020 року, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О.

Скасовано запис про право власності №38084969 від 08 вересня 2020 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53958915 за договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , серія та номер: 1158, виданого 08 вересня 2020 року, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н.Б.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3632 грн.

В апеляційній скарзі на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року відмовити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 вересня 2005 року між АКБ «Аркада», правонаступником якого є ПАТ «АКБ «Аркада», та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № А637/03, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кулініч С.А., реєстровий №1680, згідно з яким банком на користь позивачки видано грошові кошти у розмірі 86250,00 гривень для придбання квартири, із розрахунку 14 % річних, строком до 01.09.2015 року.

Відповідно до Договору предметом іпотеки являється нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2005 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А., та зареєстрований в реєстрі №1678, ОСОБА_3 придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного договору купівлі-продажу квартири, 08.11.2005 року за ОСОБА_3 комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

28 травня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. вчинено виконавчий напис, що зареєстровано в реєстрі за №465, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором №А637/03 від 21 вересня 2005 року, на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , на підставі Іпотечного договору №А637/03.

Постановою головного державного виконавця Індустріального відділу ДВС ДМУЮ Ванжи О.В. від 05.06.2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого напису №465 виданого 28.05.2012 року щодо звернення на користь ПАТ АКБ «Аркада» стягнення на предмет іпотеки на суму 55205,92 грн., а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_3 ..

Відповідно до Протоколу №0412465-4 по проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить боржнику - ОСОБА_3 , затвердженого 05.02.2013 року директором філії 04 ПП «Нива-В.Ш.», 05 лютого 2013 року проведено прилюдні торги, лот №4 - квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Переможцем прилюдних торгів було визнано ОСОБА_2 , яка в повному обсязі оплатила придбане нерухоме майно.

11 лютого 2013 року головним державним виконавцем Індустріального відділу ДВС ДМУЮ Ванжою О.В. складено відповідний акт про проведення прилюдних торгів з продажу арештованого нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 783740, 26.02.2013 року 18:07:43 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Заверухою Н.І. на підстав свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 273, виданого 26.02.2013 року, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 586987 від 26.02.2013 року 18:31:13 та зареєстровано за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2014 року ухваленому по цивільній справі №202/22864/13-ц, провадження №2/0202/228/2014, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Індустріальний відділ ВДВС м.Дніпропетровська, Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Аркада», приватний нотаріус ДМНО Кулініч С.А., приватного підприємства «Нива-В.Ш.» про визнання прилюдних торгів недійсними, задоволено в повному обсязі. Визнано прилюдні торги, які відбулись 05.02.2013 року, щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , між приватним підприємством «Нива-В.Ш.» та ОСОБА_2 , недійсними. Визнано протокол №0412465-4 від 05.02.2012 року про проведення прилюдних торгів щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , між приватним підприємством «Нива-В.Ш.» та ОСОБА_2 , недійсним.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05.12.2019 року задоволено заяву представника ОСОБА_3 про виправлення описки та зазначено, що по тексту заочного рішення від 08 вересня 2014 року вказати адресу реалізованої квартири як «квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 31.08.2020 року, на підставі рішення суду, серія та номер: 2/0202/228/2014, виданого 08.09.2014 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П. 06.04.2020 року, індексний номер рішення: 51890536 здійснено скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 та зареєстровано право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомості, за ОСОБА_3 , номер запису про право власності/довічної власності: 361183724. 29.08.2020 року на підстав договору купівлі-продажу квартири 2109, виданого 29.08.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О. останнім прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53812582 від 29.08.2020 року на вказану квартиру за ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , номер запису про право власності/довічної власності: 37949838.

Відповідно до Інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості, номер інформаційної довідки 6 від 11.03.2021 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири з реєстровим №1158, виданого 08.09.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., 08.09.2020 18:15:21 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2014 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи - Індустріальний відділ ДВС м.Дніпропетровська, ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Аркада», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., приватне підприємство «Нива-В.Ш.» про визнання прилюдних торгів недійсними та позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Дана постанова апеляційного суду набирала законної сили з дня її прийняття та не була оскаржена у касаційному порядку.

Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові (ст.ст.321, 319, 658 Цивільного кодексу України).

У відповідності до змісту ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

На час розгляду справи власником спірного нерухомого майна АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вимогами ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, положення ст.204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ухвалення судом рішення про визнання прилюдних торгів недійсними, на підставі якого 06.04.2020 року скасовано державну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_2 та зареєстровано дане майно за ОСОБА_3 , яке згодом було скасовано, усуває презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору купівлі-продажу щодо цього майна.

Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже ст.388 ЦПК України встановлено порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача. Згідно з положеннями цієї статті власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, та коли такий набувач набув це майно за відплатним договором.

У постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15 та від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15 Верховний Суд України, вирішуючи питання правомірності витребування майна у добросовісного набувача залежно від обставин, передбачених положеннями ст.388 ЦК України, висловив такий правовий висновок.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Зазначений правовий висновок підтримав у своїй постанові від 05 грудня 2018 року й Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за наслідками розгляду справи №752/2124/16-ц (провадження №61-20676св18).

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.

Отже, майно яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасовано, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Встановлення обставин за іншими, укладеними в подальшому договорами відносно спірного майна, не має правового значення в розрізі вимог власника про його витребування.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що слід вважати, що майно вибуло з володіння власника поза його волею й він має право витребовувати його від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України, оскільки рішення суду, на підставі якого спірне майно було вилучено з володіння позивача, у подальшому було судом скасовано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача про витребування спірної квартири від ОСОБА_1 як останнього набувача, на користь ОСОБА_2 , оскільки повернення власнику його квартири АДРЕСА_1 , безпідставно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Крім того, такий спосіб захисту, в даному випадку, спрямований на поновлення порушених прав ОСОБА_2 та повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до зазначених правовідносин, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст.257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст.261 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 (провадження №12-128гс19) зазначено, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями.

Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постановах від 06.03.2018 року у справі №904/9159/16 та від 22.03.2018 року у справі №904/12521/16 щодо застосування віндикації, позови про витребування майна з чужого незаконного володіння можуть бути пред`явлені протягом всього періоду порушення права власності, яке визначається триваючим.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, наведених у постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі №711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі №520/14722/16, за змістом яких початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна, в порядку статті 388 ЦК України, мав відліковуватись з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

Відповідно до встановлених в ході судового розгляду обставин, на теперішній час власником спірного майна є ОСОБА_1 , який набув таке право на підставі договору купівлі-продажу, виданого 08.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених справ щодо спірного майна 31.03.2021 року, тобто в межах строків позовної давності, встановлених законом.

Щодо вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності на спірне майно.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів з Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав або нотаріусу, заяву та рішення суду, що набрало законної сили.

Рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог щодо поновлення ОСОБА_2 , в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів державних реєстраторів про право власності №37949838 від 29 серпня 2020 року, №38084969 від 08 вересня 2020 року, внесених за недійсним правочином, що забезпечить повноцінний захист порушеного права позивача.

Щодо вимог позивача про виселення відповідача зі спірної квартири.

За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Преюдиційними обставинами у даній справі є те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуто ОСОБА_1 без відповідної правової підстави та у зв`язку з ухваленим рішенням суду про витребування майна свідчить про те, що будь-яких прав щодо володіння, розпорядження та користування спірною квартирою як у останнього не виникло.

У постанові від 16.12.2020 року по справі №182/7347/18 Верховним Судом сформовано позицію, згідно з якою застосуванню у таких справах про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, підлягають положення статей 391 та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України.

Отже, враховуючи вказаний висновок, у випадку виникнення протиріч між нормами вказаних законів, що регулюють одні й ті самі правовідносини, застосуванню підлягають норми ЦК України.

За таких обставин, оцінюючи належним чином аргументи та баланс інтересів сторін, дослідивши питання виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті, у світлі статті 8 Конвенції, та звернувши увагу на те, що виселення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки у відповідача ОСОБА_1 відсутні будь-які права щодо спірної квартири, а його проживання у вказаному житлі, що належить на праві власності позивачу, порушує законні інтереси останньої, пов`язані зокрема із вільним використанням та розпорядженням майном на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що задовольняючи позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_1 судом взагалі не встановлено чи проживає він у спірній квартирі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки будь-яких прав щодо володіння, розпорядження та користування спірною квартирою у ОСОБА_1 не виникло, оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуто ОСОБА_1 без відповідної правової підстави.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що факт вибуття квартири із володіння ОСОБА_2 поза її волею не доведено, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки 11.02.2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну квартиру придбану на прилюдних торгах, заочним рішенням прилюдні торги визнано недійсними, квартира неодноразово відчужувалась та відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час зареєстрована за відповідачем, в подальшому постановою апеляційного суду зазначене заочне рішення скасовано і прилюдні торги відповідно яких ОСОБА_2 стала власником спірної квартири не визнані недійсними.

Таким чином, майно яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасовано, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом не застосовано строки позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Позови про витребування майна з чужого незаконного володіння можуть бути пред`явлені протягом всього періоду порушення права власності, яке визначається триваючим (відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постановах від 06.03.2018 року у справі №904/9159/16 та від 22.03.2018 року у справі №904/12521/16).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що незалучення в якості третіх осіб приватних нотаріусів Агеєнко В.О. та Кретової Н.Б. позбавило їх права брати участь в судовому засіданні, надавати докази, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки треті особи можуть вступити у справу у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи (ч.1 ст.53 ЦПК України).

Як вбачається із позову, жодна вимога ОСОБА_2 до ОСОБА_1 не є такою, що може вплинути на права або обов`язки приватних нотаріусів ДМНО Агеєнко В.О. та Кретової Н.Б. щодо однієї із сторін.

Вимоги про скасування запису про право власності №37949838 від 29 серпня 2020 року та запису про право власності №38084969 від 08 вересня 2020 року є похідними від основної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та не є такими, що вплинути на права або обов`язки приватних нотаріусів ДМНО Агеєнко В.О. та Кретової Н.Б.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова