Справа № 541/2976/21
Номер провадження 2/541/31/2023
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 лютого 2023 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого головуючого судді Городівського О.А.,

за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко М.В.

позивача ОСОБА_1 , представника позивача, адвоката Яковенко Г.М.

відповідача ОСОБА_2 , представник відповідача, адвоката Сидоренко Ю.В,

відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи, адвоката Долженко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним удаваним договору дарування частики квартири, визнання недійсним договору купівлі продажу частки квартири та переведення прав покупця

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Руслан Вікторович.

в с т а н о в и в :

15 листопада 2021 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області звернулася ОСОБА_1 .. Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначила, що являється власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Власником інших 2/3 частин являлася ОСОБА_2 .. Тривалий час між співвласниками існували суперечності щодо належного на праві спільної часткової власності майна. ОСОБА_2 мала намір продати належну частину нерухомого майна, у зв`язку з чим нею подавалися оголошення. На пропозиції позивачки з приводу купівлі 2/3 частин відповідачка ОСОБА_2 відмовлялася через особисту неприязнь. В подальшому позивачем було з`ясовано, що ОСОБА_2 спочатку подарувала 1/3 частину, а потім продала іншу 1/3 частину квартири ОСОБА_3 .. На переконання позивачки, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснили удаваний правочин, з метою приховання продажу частки у спільному майні, та подальшим усуненням позивача від реалізації переважного права на купівлю частки за оголошеною до продажу вартістю. З урахуванням наведеного, позивачка прохала визнати недійсними удавані правочини дарування та купівлі-продажу 2/3 частин з переведенням прав покупця за вказаним договорами на позивача.

Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17.11.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У встановлений судом строк відповідачка ОСОБА_2 подала до суду відзив, у якому заперечила позовні вимоги. Зазначила, що обставини на які посилається позивачка не підтверджені доказами. Підстави для визнання договорів недійсними відсутні. Окрім того позивачем не дотримано вимоги ч.4 ст. 362 ЦК України, щодо внесення на депозитний рахунок коштів дійсної вартості нерухомого майна. На підставі вищевикладеного прохала у задоволенні позову відмовити (а.с. 32-33).

У межах строків, визначених процесуальним законом, позивачка змінила свої позовні вимоги, шляхом подання уточнюючої позовної заяви, де вона прохала визнати недійсними удаваний правочин дарування 1/3 частин спірної квартири та удаваний правочин з купівлі-продажу 1/3 частини спірної квартири. Перевести права та обов`язки покупця за договором, з виплатою продавцю коштів, внесених позивачем на депозитний рахунок суду, у розмірі 145 929,67 грн. (а.с.40-42).

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив у якому заперечив позовні вимоги, вказавши що позивачка спотворює дійсні обставини, використовуючи цивільне судочинство для захоплення 2/3 частин спірної квартири. Право власності на частину у спірному спільному майні набув у законний спосіб. Має намір викупити 1/3 частину, належну позивачці за її оціночною вартістю. У задоволені позову прохав відмовити у повному обсязі (а.с.56).

Правом на подання відповіді на відзив позивачка не скористалася.

Позивачка та її представник, адвокат Яковенко Г.М., позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник, адвокат Сидоренко Ю.В. позовні вимоги заперечили та прохали у їх задоволенні відмовити.

Приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Р.С. в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Долженко О.М. позовні вимоги заперечила, прохала у їх задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення позивача і відповідачів, їх представників, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває спільній частковій власності.

Власником 1/3 частини являється позивач по справі, ОСОБА_1 , що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.01.2018 року (а.с.6).

Власником інших 2/3 частин, наразі являється відповідач, ОСОБА_3 , право власності у якого виникло на підставі договору дарування 05.10.2021 року (1/3 частина) та договору купівлі-продажу від 05.10.2021 року (1/3 частина) (а.с.8-11).

Попереднім співвласником 2/3 частин являлася відповідачка ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що відповідачі, укладаючи спірні правочини, порушили її права як співвласника майна, на першочергову купівлю частин житла, які були заявлені до продажу.

Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд зауважує наступне.

За змістом ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частина 1 ст. 361 ЦК України, наділяє співвласника правом самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності

При цьому, за ч.1 ст. 362 ЦК України, в разі відчуження частки шляхом її продажу, співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

В такому випадку закон, зобов`язує продавця частки у праві спільної часткової власності письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі (ч.2 ст.362 ЦК України).

Стосовно доводів позивача про удаваність договору дарування від 05.10.2021 року.

За змістом ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При наданні оцінки встановленим обставинам, судом враховується правові висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 14.02.2022 по справі № 346/2238/15-ц, де зауважено, що за загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Судом також враховується правова позиція Великої Палати Верховного Суду № 129/1033/13-ц у постанові від 18.03.2020, де зауважено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

В контексті встановлених обставин, суд вбачає доведеним твердження позивача про удаваність договору дарування від 05.10.2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з приводу дарування 1/3 частини спірної квартири.

Відповідне підтверджується тим, що до матеріалів справи долучено фотокопії електронного оголошення про продаж частини (27 кв.м.) двокімнатної квартири в м. Миргород, розміщеного 07 вересня 2021 року продавцем «Діаною» за ціною 7000$, що на той момент було еквівалентно 186 885 грн. (а.с.43-47).

Відповідачка ОСОБА_2 не заперечує, що відповідне оголошення було розміщено саме нею.

Факт подання оголошення, на переконання суду, є свідченням бажання власника ОСОБА_2 здійснити продаж належної їй частини у спільному майні.

Судом враховується, що сукупна площа квартири АДРЕСА_1 складає 48,60 кв.м..

Таким чином, площа заявлена до продажу ОСОБА_2 , складає орієнтовну частку в 2/3 від загальної площі спільного житла.

В подальшому, 05.10.2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено два правочини, перший договір дарування (1/3 частини), другий договір купівлі-продажу (1/3 частини). Часовий проміжок між укладеними правочинами склав менше 30 хв.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на момент здійснення дарування у родинних відносинах не перебували, проживали у різних містах (м.Миргород та м. Київ) що значно віддалені одне від одного, будь-яких відносин до моменту укладення договору не мали.

Прийнявши рішення про продаж свого майна ОСОБА_2 не повідомила позивачку ОСОБА_1 про свої наміри у відповідності до ч.2 ст. 362 ЦК України.

На переконання суду, необхідність укладення договору дарування була спрямована саме на усунення позивачки, як співвласника майна, від реалізації свого переважного права на купівлю часток у спільному майну, шляхом набуття ОСОБА_3 права на одну із часток згідно іншого договору (а ніж купівля-продаж), на який положення ст. 362 ЦК України не поширюються.

Адже після реєстрації права власності на 1/3 частину спірної квартири за договором дарування, гр. ОСОБА_3 формально набув правовий статус співвласника майна, а тому в силу положень ст. 362 ЦК України, також міг претендувати на реалізацію свого переважного права на придбання частини у спільному майні.

В той же час, цілеспрямованість дій ОСОБА_2 на відчуження свого майна саме ОСОБА_3 є очевидною, так як продаж іншої частки був проведений з ігноруванням прав ОСОБА_1 на переважну купівлю.

ОСОБА_2 не здійснювала письмового повідомлення ОСОБА_1 про продаж частки в розмірі 1/3, перед безпосереднім їх продажем ОСОБА_3 (уже як одному із співвласників).

За результатами вчинених правочинів (дарування та купівлі-продажу) ОСОБА_2 отримала кошти в розмірі 145 929,67 грн, сплачених в рамках договору купівлі-продажу, що посвідчено нотаріально.

Відповідна сума є близькою до тієї суми, яку ОСОБА_2 мала намір отримати, при публікації оголошень про продаж частки 2/3.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що дарування частки ОСОБА_3 є дійсною її волею і настання саме цих правових наслідків вона бажала, то суд вважає їх непереконливими, адже вони суперечать її попередній поведінці. Тобто, публікуючи оголошення про продаж частини житлового приміщення, ОСОБА_2 фактично здійснила публічну оферту на продаж своєї частки у розмірі 2/3. Однак майже місяць по тому, ОСОБА_2 всупереч свого публічного оголошення здійснює на користь незнайомої для неї раніше особи безоплатне відчуження 1/3 частки (хоча місяць тому, мала намір отримати кошти і за цю частку включно). Після спливу неповних 30 хвилин ОСОБА_2 , раніше обдарованій особі, в тому самому місці, вирішила продати іншу свою частку у вказаному майні, у аналогічному розмірі, тобто 1/3, при цьому отримуючи за цим провочином кошти у розмірі, близькому до зазначеному в оголошені місячної давнини, щодо продажу відразу двох часток.

Суд не знаходить іншого логічного пояснення поведінці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 при відчуженні 2/3 частин спірної квартири, а ніж того, про яке заявляє позивач.

Суд вбачає, що договір дарування у даних правовідносинах виступає як складова угоди по купівлі-продажу частки ОСОБА_2 у розмірі 2/3, а його укладення викликано лише умислом сторін правочину на приховання дійсних правовідносин та уникнення можливих претензій іншого співвласника на купівлю майна за заявленою ціною, тобто для фактичного усунення ОСОБА_1 від можливості реалізувати її переважне право, визначене ст. 362 ЦК України.

Стосовно правових наслідків визнання договору удаваним. Твердження позивача про недійсність договорів дарування та купівлі-продажу.

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин, про що зауважив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 14.02.2022 по справі № 346/2238/15-ц.

З огляду на те, що укладений договір дарування являється складовою угоди з приводу продажу 2/3 часток, тому до відносин за договором дарування мають застосовуватися положення, що регулюють купівлю-продаж майна.

Статтею 362 ЦК України, визначено особливості щодо продажу частки у спільному майні, якою закріплено наявність переважного права перед іншими особами на купівлю частки за ціною оголошеною до продажу.

В той же час, процедури продажу майна, при відчуженні ОСОБА_2 своєї частки зі спільного майна у розмірі 2/3 не було дотримано положень ст. 362 ЦК України, письмового повідомлення про намір продати свою частку, з вказівкою ціни та інших умов, на яких вона її продає ОСОБА_2 , іншому співвласнику ОСОБА_1 надіслано не було, строків визначених ч.2 ст. 362 ЦК України не дотримано.

Тому, права позивача ОСОБА_1 , як особи, яка наділена переважним право на купівлю дійсно є порушеними і підлягають судовому захисту.

Частиною ч.4 ст. 362 ЦК України, виділено окремий спосіб правового захисту, а саме шляхом пред`явлення до суду позову про переведення на позивача прав та обов`язків покупця.

Такі вимоги ОСОБА_1 заявлені. Позивачка бажає набути право власності на 2/3 частини, які ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_3 . При цьому позивачка ставить питання про визнання недійсним договір дарування у зв`язку з його удаваністю та порушенням її переважного права.

Суд не може в повній мірі погодитися з позивачем, адже фактично позивач прохає захистити його порушене право з взаємовиключних підстав.

Недійсний правочин та удаваний правочин є різними правовими категоріями.

Зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

В той же час, удаваний правочин створює лише ті юридичні наслідки, до яких призводить правочин, який насправді сторонами був вчинений.

Позивач бажає настання правових наслідків за правочином, який насправді був вчинений, однак з переведенням на нього прав та обов`язків покупця за вказаним договором.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Відповідних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 року у справі № 904/5726/19.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року по справі № 917/1739/17 надала правовий висновок, щодо застосування норм права, зокрема, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зважаючи, що головним процесуальним обов`язком суду є вирішення спору між сторонами, а не породження нового з формальних підстав, тому суд, самостійно здійснює вірну кваліфікацію правовідносин, що виникли між сторонами.

Таким чином, в рамках даної справи суд не вбачає підстав для визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, з підстав порушення переважного права ОСОБА_1 на купівлю частки у спільному майні.

Захист порушеного права має здійснювати у спосіб визнання удаваним правочину (договір дарування), застосування до нього положень про купівлю-продаж, з подальшим переведення за договорами (удаваного договору дарування та купівлі-продажу) прав покупця на позивача та визнання за ним права власності на 2/3 спірної квартири.

Відповідне в повній мірі узгоджується з положенням п.18 ППВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, де вказано, що вирішуючи такі спори, суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, якщо його метою є переведення на позивача (співвласника майна) прав та обов`язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення частини четвертої статті 362 ЦК.

Стосовно вартості частки у розмірі 2/3, яка підлягає компенсації під час переведення прав та обов`язків покупця. Доводи сторони відповідача про неналежне виконання обов`язків по внесенню коштів на депозитний рахунок при зверненні до суду.

Як зазначено у п.18 ППВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 ЦК прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи. Невнесення одночасно з пред`явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови в позові.

Таким чином, ст. 362 ЦК України вирізняє поняття «дійсної вартості» на момент розгляду та «грошової суми за договором», тобто договірної ціни.

Так, грошова сума за договором, визначається у договорі купівлі-продажу. Виходячи з відповідної суми на співвласника, який вважає своє переважне право порушеним, покладається обов`язок внести кошти на депозитний рахунок одночасно з пред`явленням позову, що виступає своєрідною процесуальною гарантією від завідомо необґрунтованих позовів.

В рамках даної справи, позивач вніс кошти не одразу при пред`явленні позову. Однак кошти були внесені на стадії підготовчого провадження, тобто в межах процесуальних строків, для зміни позовних вимог. При цьому, позивач звернувся до суду з проханням роз`яснити порядок сплати відповідної суми з зазначенням актуальних банківських реквізитів куди підлягають зарахування відповідні кошти.

Таким чином, з метою уникнення надмірного формалізму, з метою досягнення завдань цивільного судочинства, гарантування «права на суд», суд вважає, що позивач належним чином, виконав покладений на нього обов`язок по внесенню грошової суми, яку за договором сплатив покупець, а тому доводи сторони відповідача про необхідність відмови у позові з цих обставин суд не вбачає достатніх законних підстав.

На момент вирішення справи, відповідачем ОСОБА_3 надано електронну довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості № 201-04012658 від 01.08.2022 року, де вартість частки площею 32,40 кв. м. (від загальної площі спільної квартири 48,60 кв. м.) складає 408134,43 грн. (а.с.103-104).

Зі змісту оспорюваних договорів вбачається факт здійснення оцінки майна ФОП СОД ОСОБА_4 вартості частки у розмірі 1/3, що складала 145929,67 грн., що відображено у Звіті № ВКАЮЮЖ503157 (п.4 договору дарування та договору купівлі-продажу).

З вказаного слідує, що дійсна вартість частки у розмірі 2/3 на момент укладення договорів складав 291859,34 грн (145929,67 * 2)

Клопотань про залучення експерта чи спеціаліста до процесу визначення вартості спірних 2/3 часток (на момент розгляду справи) в ході судового розгляду сторони не заявляли.

На переконання суду, при застосуванні наслідків порушення переважного права співвласника при продажі частки у спільному майні, слід надати перевагу тим відомостям, котрі містяться саме в оспорюваних договорах.

Суд вважає, що електронна довідка, хоча за часом і являється більш актуальною, проте при її формуванні враховуються лише поверхневі відомості про об`єкт нерухомості. При цьому, ряд вихідних даних, що покладений у розрахунок, не містять жодного підтвердження у матеріалах справи, зокрема суд не володіє жодними відомостями про рік побудови житлового будинку в якому розташована спірна квартира, про рік введення його в експлуатацію, про кількість поверхів будинку. Суд не може покласти в основу свого рішення висновки сформовані на припущеннях. Критичному сприйнятті вказаного доказу сприяє також факт того, що формування відповідної довідки здійснено, автоматично за відомостями внесеними ОСОБА_3 тобто особою, що прямо заінтересованою у результаті вирішення спору.

В той час коли, незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання.

З матеріалів справи, можна стверджувати, що професійну оцінку спірного майна було проведено лише на стадії його відчуження за договорами дарування та купівлі-продажу від 05.10.2021 року, суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 , результати якої відобразилися у Звіті № ВКАЮЮЖ503157.

Стандарти проведення професійної оцінки майна, забезпечують врахування більш повної характеристики об`єкта оцінки, зокрема стан такого об`єкта, доступні комунікації та ін., що безумовно впливає на вартість цього майна.

Таким чином, застосовуючи наслідки, передбачені ст. 362 ЦК України, що призводе до вибуття з власності ОСОБА_5 2/3 частин спірної квартири, набутих за удаваним договором дарування та договором купівлі-продажу від 05.10.2021 року, на користь відповідача ОСОБА_3 слід стягнути компенсацію в розмірі 291 859,34 грн.

Оскільки договірна ціна, що була внесена на депозитний рахунок суду, не покриває реальної вартості 2/3 частин квартири, тому різницю в розмірі 145929,67 грн. слід стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 .

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні.

Стосовно судових витрат.

Судові витрати слід розподілити у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

У зв`язку із з`явленням позову ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в розмірі 2918,58 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, компенсуванню підлягають витрати, у розмірі пропорційному до розмірі задоволених вимог, тобто 1459,28 грн.

Таким чином, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі по 729,65 грн. з кожного.

Стосовно судових витрат, про які повідомляла відповідачка ОСОБА_2 у відзиві, що складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. витрат на правову допомогу, то суд зауважує, що відповідачем не надано документів, передбачених ч.3 ст. 137 ЦПК України, що позбавляє суд можливості визначити дійсний розміру витрат на правничу допомогу, тож у їх розподілі слід відмовити.

Про наявність інших судових витрат, сторони не повідомляли.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 264, 265 , 354 ЦПК України,

ухвалив:

Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнати удаваним договір дарування 1/3 частки квартири номер АДРЕСА_1 посвідчений 05 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Пазинич Р.В.

Перевести права та обов`язки покупця за удаваним договором дарування від 05 жовтня 2021 року на 1/3 частку квартири номер АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), припинивши право власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на дану частку, номер запису про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 4431279.

Перевести права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 05 жовтня 2021 року на 1/3 частку квартири номер АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), припинивши право власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на дану частку, номер запису про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 4432227.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 2/3 частки квартири номер АДРЕСА_1 .

Виплатити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти в сумі 145929 грн. 67 коп. з депозитного рахунку рахунок отримувача UA0015950» код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26304855, Банк отримувача ДКСУ, м.Київ Код банку отримувача (МФО) 820172, які були внесені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до квитанції 0.0..1 АТ КБ «ПриватБанк» 03.08.2022.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на корить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) кошти в сумі 126160 грн. 02 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати в сумі 729 грн 65 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати в сумі 729 грн 65 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 17.02.2023 року.

Суддя О. А. Городівський