Справа № 303/5869/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Ляпіній А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки і піклування Мукачівської міської ради, виконавчий комітет Мукачівської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, у якому зазначив, що 07.09.2007 року між ним та відповідачем укладено шлюб. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30.11.2017 шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу відповідачу визначили прізвище « ОСОБА_3 ». Син після розірвання шлюбу проживав спочатку з відповідачем, але більше півтора року почав проживати з батьком в квартирі дідуся за адресою: АДРЕСА_1 . Навчався в школі «Академія дитячої творчості», закінчив 8 клас. 24.02.2022 відповідно до Указу Президента України № 64/2022 в Україні введений воєнний стан. В зв`язку з тим, що бойові дії початись безпосередньо в м. Миколаєві, позивач разом з цивільною дружиною ОСОБА_6 , сином ОСОБА_4 та доньками дружини - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виїхали спочатку до м. Львів, згодом до м. Мукачева. 10.05.2022 ОСОБА_1 із своєю сім`єю поселилися по АДРЕСА_2 , та зареєструвалися як внутрішньо переміщені особи. Вважає за необхідне визначити місце проживання сина для уникнення в подальшому можливих конфліктів та двояких ситуацій. Проживання дитини з батьком буде сприяти його нормальному розвитку, не суперечить правам та інтересам сторін у справі, а також буде відповідати інтересам дитини, його віку та прихильності до кожного з батьків. Хлопчик біля батька та його дружини оточений любов`ю, турботою, увагою та піклуванням. Дитина спокійна, урівноважена, захищена, одягнена, доглянута, росте у доброзичливій атмосфері. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Позивачу відомо, що відповідач має іншого чоловіка, однак чи вони уклали шлюб не знає. Також позивачу не відомо, чи відповідач працевлаштована, однак, це не звільняє її від обов`язку утримувати свою дитину, не дивлячись на те, що вони разом не проживають. Просив визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання батька - ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень із врахуванням індексації відповідно до закону, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягувати з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

06 вересня 2022 року ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки і піклування Мукачівської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

04.11.2022 відповідач подала до суду лист, у якому зазначила , що повністю заперечує у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.12.2022 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті, залучено в якості третьої особи виконавчий комітет Мукачівської міської ради.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до статті 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності зі ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Частина перша ст. 18, частина перша ст. 27 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачають, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч.1 ст. 9 «Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. ч. 2,8,9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За ст. 150 СК України виховання дитини, піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя є обов`язком батьків.

Відповідно до ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Вказані норми ЦК України співвідносяться з нормами СК України.

Так, ст. 160 СК України визначає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвитку дитини.

Отже, відповідно до зазначених нормативних актів сімейного та цивільного законодавства спір між матір`ю та батьком, які проживають окремо та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина вирішується органом опіки та піклування або судом лише щодо малолітньої дитини.

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 30.01.2008 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 і його батьками є позивач та відповідач по даній справі.

Статтями 31 та 32 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою, а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою.

На час звернення до суду ОСОБА_4 було 14 років, на час прийняття рішення йому виповнилося 15 років, відповідно він є неповнолітньою особою.

У відповідності до довідки Центру надання адміністративних послуг Мукачівської міської ради від 10.05.2022 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває на обліку внутрішньо переміщеної особи та має зареєстроване фактичне місце проживання/перебування за адресою: АДРЕСА_2 .

Із довідки Миколаївської міської ради від 31.08.2022 вбачається, що відповідачка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до копії рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30.11.2017 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Таким чином, надані суду докази свідчать про те, що батьки неповнолітнього ОСОБА_4 розірвали шлюб та проживають окремо.

Виконавчий комітет Мукачівської міської ради подав суду заяву відповідно до якої, у зв`язку з неможливістю з`ясування думки неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який старше 14 років та відсутній на території міста Мукачево, орган опіки на піклування Мукачівської міської ради не може надати висновок відповідно до вимог ч.5 ст.19 СК.

Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України у п.18 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Наведене відповідає позиції Верховного Суду, висловленій в постановах від 12 листопада 2018 року по справі №344/16920/16-ц та від 25 січня 2018 року по справі № 537/5119/15-ц.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини, оскільки ОСОБА_4 досяг 14 років на час звернення з позовом до суду та вирішення спору і він втратив статус малолітньої особи, а отже відповідно до ст.160 СК України він має право самостійно обирати собі місце проживання з кимось із батьків.

Крім того, слід зауважити, що ч.2 ст. 47 ЦПК України надає можливість неповнолітнім особам віком від 14 до 18 років особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст. 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу, а ч.4 ст. 152 СК України визначено право дитини на звернення за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла 14 років.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 досяг 15 років, він може самостійно звернутись з позовом до суду у випадку порушення його прав.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, суд прийшов до наступного висновку.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Відповідно ч.ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів не підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що на час розгляду справи, ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_10 , знаходиться на його утриманні, тривалість такого.

Керуючись ст. ст. 47, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, «Конвенції про права дитини», ст. ст. 7, 18, 19, 141, 150, 160, 161, 171, 180, 181, 182 СК України, ст.ст. 29,31,32 ЦК України, ЗУ «Про охорону дитинства», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ), третя особа: орган опіки і піклування Мукачівської міської ради, виконавчий комітет Мукачівської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя