Справа №173/27/23
Провадження №2/173/231/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого судді - Петрюк Т.М.

при секретареві Салтиковій С.І.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2 .

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції, за правилами спрощеного позовного провадження , в залі суду, в м. Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АРТ-ПРОМ» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільнені, -

В С Т А Н О В И В:

06.01.2023 року до суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з позовом про стягнення грошових коштів невиплачених при звільнені до відповідача, ТОВ «АРТ-ПРОМ».

07.01.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 15.02.2023 року.

15.02.2023 року, до початку судового засідання, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України .

15.02.2023 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Відповідно до заявлених вимог за позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача на його користь заробітну плату в сумі 26 000.00 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 18 652.94 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 39 000.00 грн., та моральну шкоду в сумі 50 000.00 грн., а також понесені судові витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 14.11.2019 року наказом № 795 від 13.11.2019 року його було прийнято на роботу до ТОВ «АРТ-ПРОМ» на посаду машиніста (кочегара) котельні ремонтного цеху виробництва каркасних стільців. При прийнятті на роботу його повідомили, що розмір його заробітної плати встановлений на рівні визначеного законодавством розміру мінімальної заробітної плати.

30 червня 2022 року наказом № 557 від 30.06.2022 року його було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

В порушення вимог 47 та 116 КЗпП України, а ні в день звільнення, а ні до цього часу йому не було видано письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільнені. Остаточний розрахунок також до цього часу не проведено.

Останнього разу заробітну плату йому було перераховано на його банківський рахунок 07.03.2022 року, за лютий 2022 року та з того часу будь-яких виплат від роботодавця не було.

Він звертався до ТОВ «АРТ-ПРОМ» в телефонному режимі з проханням провести з ним особистий розрахунок, але виплати йому проведені не були. Особисто зустрітись із адміністрацією виявилось не можливим, так як територія, на якій відповідач здійснює підприємницьку діяльність охороняється, а охорона його на територію не допустила.

14.09.2022 року він звернувся до ТОВ «АРТ-ПРОМ» з письмовою вимогою прости з ним остаточний розрахунок та надати йому довідку про середній заробіток, але відповідач надісланого ним листа не отримав.

Зазначені обставини і стали підставою звернення до суду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. також повідомив, що лише в лютому місяці 2023 року йому частково перераховані кошти на погашення заборгованості з невиплачених йому сум при звільненні. Але розрахунок в повному обсязі з ним так і не проведений. Тому він підтримує позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що згідно ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника роботодавець повинен провести з ним розрахунок в день його звільнення, а якщо працівник не працював то такий розрахунок проводиться в день звернення працівника з відповідною вимогою. Позивач не працював на день звільнення, оскільки в квітні місяці написав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на час воєнного стану. До квітня місяця з позивачем був проведений розрахунок із заробітної плати і заборгованості немає. В червні місці позивач написав заяву про звільнення та був виданий наказ про його звільнення. Позивачем не заявлялась письмова вимога про проведення з ним повного розрахунку. У вимогах, які позивач направляв на адресу відповідача неправильно зазначена адреса. Тому таку вимогу не можна вважати заявленою. Першою вимогою про проведення з позивачем розрахунку відповідач вважає отримання копії позовної заяви. Відповідно після отримання позовної заяви з позивачем був проведений розрахунок не виплаченої позивачеві компенсації за невикористану відпустку та дані кошти були перераховані позивачеві 03.02.2023 року. Таким чином відповідач права позивача не порушував. Так як за час роботи заборгованості з невиплати позивачеві заробітної плати не було. А середній заробіток за час затримки розрахунку не підлягає виплаті, оскільки позивач не заявляв вимоги про проведення з ним повного розрахунку. Компенсація за невикористану відпустку позивачеві виплачена. Спричинена позивачеві моральна шкода відшкодуванню не підлягає, оскільки позивач не надав доказів спричинення йому такої шкоди. Тому в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносин

Як встановлено в судовому засіданні 14.11.2019 року наказом № 795 від 13.11.2019 року позивача було прийнято на роботу до ТОВ «АРТ-ПРОМ» на посаду машиніста (кочегара) котельні ремонтного цеху виробництва каркасних стільців.

30 червня 2022 року наказом № 557 від 30.06.2022 року його було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копіями наказів (розпоряджень) та копією трудової книжки.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Таким чином судом встановлено, що в період з 14.11.2019 року по 30.06.2022 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем.

30.06.2022 року позивач був звільнений з займаної посади.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України - Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненним працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч. 3, 6 ст, 43 Конституції України - Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Доводи позивача про те, що йому не виплачувалась заробітна плата з березня 2022 року, оскільки у березні йому виплачена заробітна плата за лютий місяць суд вважає безпідставними. Так як згідно наданих відповідачем довідки та відомостей про розподіл виплат вбачається, що позивачеві виплачувалась заробітна плата з січня по березень 2022 року включно двома платежами і заборгованості з невиплати заробітної плати за березень 2022 року немає.

31.03.2022 року позивач написав заяву згідно якої просив надати йому відпустку без збереження заробітної плати на період воєнного стану з 01 квітня 2022 року. Таким чином з квітня 2022 року і до дня звільнення позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати. Відповідно за даний період заробітна плата йому не нараховувалась і заборгованості з невиплати заробітної плати за даний період перед позивачем також немає. Доводи позивача про те, що заяву надання відпустки без збереження заробітної плати він писав лише на один місяць, суд вважає безпідставними,оскільки в судовому засіданні позивач оглянув копію заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати, підтвердив, що вона написана ним. Заява не містить ніяких виправлень та в ній не зазначається, що позивач просив надати й ому цю в відпустку на один місяць. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати задоволенню не підлягають.

30.06.2022 року позивач написав заяву про звільнення його за згодою сторін, що підтверджується копією заяви. Відповідно відповідач повинен був в цей день провести повний розрахунок з відповідачем, нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку, але цього не зробив.

Враховуючи, що позивач не був в цей день на роботі суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що суми, що підлягали виплаті позивачеві повинні бути виплачені йому не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Також судом встановлено, що 02.02.2023 року позивачеві була виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 4 403.49 грн., що підтверджується платіжною інструкцією. Позивач підтвердив про отримання даної суми та на час розгляду справи в суді, її розмір не оспорював. Також суду надані докази про те, що в 2021 році позивач використав належну йому щорічну відпустку. Відповідні позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку задоволенню не підлягають, оскільки задоволені відповідачем в добровільному порядку.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з наступного.

Виходячи з положень ст. 116 КЗпП України згідно якої належні позивачеві виплати при звільнені повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, судом встановлено, що 14.09.2022 року позивач направив вимогу на адресу відповідача про проведення з ним повного розрахунку, що підтверджується копією вимоги та копіями чеку і квитанції про направлення кореспонденції. Відповідно до інформації про слідування даного поштового відправлення вбачається, що 16.09.2022 року відправлення прибуло у точку доставки. Також є зазначення, що 19.09.2022 року відправлення не вручене під час доставки, інші причини, а 02.10.2022 року відправлення повернене за зворотною адресою. За закінченням встановленого терміну зберігання. Таким чином судом встановлено, що позивач направляв вимогу на адресу відповідача про проведення з ним повного розрахунку. Дана вимога направлена ним в межах тримісячного строку після звернення і відповідач не обґрунтував поважність причин неотримання ним цієї вимоги, тобто, що неотримання вимоги відбулось не з його вини. Доводи представника відповідача про те, що вимога направлена за неправильною адресою, суд вважає безпідставними так як вимога направлялась за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто на адресу місця знаходження відповідача, за якою відповідачеві направлялась і копія позовної заяви, і яку зазначав сам відповідач у своїх зверненнях.

Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України - В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку , але не більш як за шість місяців..

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» -

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей

день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 02 жовтня 2022 року по 02 лютого 2023 року.

Оскільки позивач направляв вимогу відповідачеві про стягнення грошових сум, належних йому при звільненні. Неотримання даної вимоги відповідачем не є виною позивача та не звільняє відповідача від відповідальності, оскільки відповідач повинен був провести повний розрахунок з позивачем в день його звільнення, тобто 30.06.2022 року, оскільки позивач хоч не працював у цей день, але з`являвся до відповідача, писав заяву про звільнення, відповідачем виносився наказ про звільнення позивача і належним виконанням своїх обов`язків відповідачем було б проведення повного розрахунку з позивачем в цей же день. Безпідставними суд вважає і посилання представника відповідача про те, що у нього були відсутні реквізити за якими потрібно було перераховувати кошти позивачеві, оскільки позивач працював у відповідача. До часу звільнення йому перераховувалась заробітна плата. Тобто відповідач мав реквізити, на які потрібно було перевести грошові кошти позивачеві, або отримати їх у позивача 30.06.2022 року, під час написання позивачем заяви про звільнення.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями).

Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Обов`язок власника або уповноваженого ним органом, передбачений ст.117 Кодексу законів про працю України, щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є саме випадком збереження середньої заробітної плати.

Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів

(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так як на час розгляду спору позивачеві не виплачена заробітна плата, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення по час ухвалення рішення суду.

Судом виносилась ухвала про зобов`язання відповідача надати довідку про розмір заборгованості із заробітної плати але даного доказу суду не надано.

Відповідно до наданої суду довідки, заробітна плата позивача за останніх два повних місяці перед звільненням (січень і лютий 2022 року) складала 3 500грн., + 6 500.00 грн. = 10 000.00 грн.

В січні і лютому місяці 2022 року було 39 робочих днів . Таким чином середній заробіток позивача складатиме: 10 000.00 грн. : 39 днів = 256 грн. 41 коп. Х 87 днів (кількість днів з моменту звільнення до проведення розрахунку) = 22 307 грн. 67 коп.

Таким чином за період з 02.10.2022 року по 02.02.2023 року середній заробіток позивача складає: 22 307 грн. 67 коп. Дана сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з відрахуванням з неї передбачених законом податків і зборів.

Позов до суду пред`явлений позивачем в тримісячний строк після повернення йому вимоги про проведення розрахунку, тобто в межах строку позовної давності.

Вирішуючи питання щодо відшкодування позивачеві спричиненої моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 237-1 КЗПП України - Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачем ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не доведений факт спричинення йому моральних страждань. Не надано доказів втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того позивач сам зазначає, що він отримує пенсію, тому після звільнення не залишився без засобів до існування. Заборгованості з невиплати заробітної плати позивачеві не було, перед звільненням позивач з власної ініціативи перебував у відпустці за власний рахунок. Тому підстав для стягнення коштів з в відповідача на відшкодування спричиненої позивачеві моральної шкоди суд не вбачає та вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Виходячи з того, що позовні вимоги позивача задоволені частково та відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073.60 грн., тобто в мінімальному розмірі відповідно до розміру задоволених позовних вимог. В іншій частині понесені судові витрати по сплаті с удового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АРТ-ПРОМ» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільнені задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «АРТ-ПРОМ» (, юридична адреса: проспект Івана Мазепи, 34 м. Дніпро 49000 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02 жовтня 2022 року по 02 лютого 2023 року в сумі 22 307 (двадцять дві тисячі триста сім ) грн. 67 коп. з відрахуванням встановлених законом податків і зборів.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «АРТ-ПРОМ» (, юридична адреса: проспект Івана Мазепи, 34 м. Дніпро 49000 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , 1073. 60 грн., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору. В іншій частині понесені судові витрати по сплаті судового збору покласти на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського Апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений 20.02.2023 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 20.02.2023 року

Дата набрання законної сили: 23.03.2023 року