З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
16 лютого 2023 року Черкаський районний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Морозова В.В.
при секретарі Швидкій І.О.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за затримку повного розрахунку, -
ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 06 липня 2017 року між ним та ФОП ОСОБА_2 було укладено трудовий договір б/н з окладом праці в розмірі мінімальної заробітної плати, що встановлена законодавством. Згодом, 02.12.2021 року між ним та ФОП ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду (Додаток) №1, за положеннями якої працівника ОСОБА_1 з02.12.2021 року було переведено на посаду касира торгівельного залу. Розмір заробітної плати та режим роботи залишилися без змін. З цієї ж дати він приступив до виконання обов`язків на займаній посаді. Переведення на іншу посаду було оформлено Наказом №10-к від 01.12.2021 року.
Тож розмір заробітної плати позивача був динамічним і прив`язувався (дорівнював) до встановленого законом мінімального розміру оплати праці за виконану працівником місячну норму праці згідно ст. 95 КЗпП, ст. 3 ЗУ «Про оплату праці».
Під час роботи до працівника не було жодних нарікань чи зауважень, до дисциплінарної відповідальності він не притягався, однак у зв`язку із затриманням оплати праці з боку роботодавця ОСОБА_1 звільнився з посади за взаємною згодою сторін.
Розірвання трудових відносин відбулося до набрання чинності Законом «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» №2136-ІХ, що прийнятий15.03.2022 року (набрання чинності - 24.03.2022 року), а отже звільнення мало відбуватися відповідно до положень Кодексу Законів про працю та інших норм профільного законодавства.
В порушення наведених приписів законодавства до цього часу відповідач не сплатив позивачу заробітну плату за лютий 2022 року та відпрацьовані дні до 17 березня 2022 року (включно), що підтверджується інформацією з довідок ОК-5 та ОК-7. Спору з приводу розміру заробітної плати чи кількості відпрацьованих днів на момент звільнення між сторонами не було, отже вказана сума підлягала сплаті у повному обсязі.
Розмір заробітної плати позивача дорівнював законодавчо встановленому розміру мінімальної оплати праці. Згідно п.5 ст. 38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі у період з 01 січня по 01 жовтня 2022 року встановлено у розмірі 6500, 00 грн.
Заборгованість відповідача за лютий 2022 року (повністю відпрацьований місяць) становить 6500,00 грн. В березні 2022 року було 20 робочих днів, з яких позивач відпрацював 11 днів, а відтак заборгованість відповідача за березень 2022 року становить3575,00 грн.
В порушення наведених приписів законодавства, за час дії трудового договору відповідач не надав працівнику жодного дня щорічної оплачуваної відпустки чи грошової компенсації. Цей період становить проміжок часу з 06.07.2017 року по17.03.2022 року, - тобто більш 56 місяців.
З урахуванням приписів ст. 6 Закону України Про відпустки кількість невикористаних днів щорічної відпустки ОСОБА_1 становить 112 днів.
Хоча з моменту припинення трудових відносин минув значний проміжок часу, ОСОБА_1 наразі не сплачена грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Період компенсації за невикористану відпустку визначається, виходячи з встановленої працівнику тривалості щорічної відпустки (24 дні) та розраховується пропорційно до відпрацьованого ним часу.
Тобто період компенсації вираховується за формулою 24 (тривалість відпустки): 12 (кількість місяців у році) * 56 (кількість відпрацьованих місяців) 112 днів.
Порядок визначення суми компенсації за невикористану відпустку визначено «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затв. Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року.
За положеннями трудового договору б/н від 06.07.2017 року розмір окладу праці встановлювався у розмірі мінімальної заробітної плати, що встановлена законодавством.
Двома повними відпрацьованими місяцями перед звільненням були січень (19 робочих днів) та лютий (20 робочих днів) 2022 року. У січні та лютому розмір мінімальної заробітної плати, відповідно й окладу працівника, становив 6500,00 грн. Тож середньоденний розмір заробітної плати за січень 2022 року становить 6500,00 : 19 = 342,11 грн., а середньоденний розмір заробітної плати за лютий 2022 року становить6500,00 : 20 = 325,00 грн. Відтак, розмір щоденної компенсації за невикористану відпустку має становити (342,11 + 325,00) : 2 = 333,56 грн.
Позивач, обґрунтовуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, вказує, що виплата охоплює період часу з дня наступного за днем звільнення (18.03.2022 року) по день подання позовної заяви до суду 15.12.2022 року та становить 192 робочих дні.
При цьому, вказаний розрахунок є попереднім, адже його динаміка залежить від дати прийняття судом рішення або дати повного розрахунку роботодавця із звільненим працівником. Тож сторона позивача буде надавати суду уточнені розрахунки в ході розгляду справи, залежно від дат судових засідань.
Позивач зазначає, що не пропустив строк для звернення до суду з позовом, оскільки вимоги позовної заяви не обмежуються строком позовної давності. Більш того, за приписами ст. 233 КЗпП у справах про звільнення перебіг позовної давності починається з дня ознайомлення працівника з наказом про звільнення, однак відповідач не ознайомив позивача з наказом про звільнення до цього часу.
Позивач вказує, що відповідач вів документальне забезпечення із значними порушеннями норм законодавства і правил діловодства в цій сфері. Зокрема, він не видавав на руки працівникам жодних документів, через що у нього відсутній власний примірник трудового договору б/н від 06.07.2017 року та додаткової угоди (Додатку) №1 від 02.12.2021 року, наказу №10-к від 01.12.2021 року. Тому, він має змогу надати суду лише фотокопії вказаних документів (крім трудового договору) і просить суд витребувати ці документи у відповідача.
Ухвалою суду від 19.12.2022 року провадження у справі відкрито та справу ухвалено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу надано термін для подання відзиву на позовну заяву. Крім, того за клопотанням позивача витребувано від відповідача належним чином завірену копію трудового договору б/н від 06.07.2017 року, укладеного з ОСОБА_1 , довідку про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 , довідку про заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 та про кількість днів невикористаної щорічної відпустки.
Станом на день розгляду справи від відповідача відзив на позовну заяву не надходив, ухвала суду у частині витребування доказів не виконана, хоча поштова кореспонденція надсилалась судом за адресою реєстрації фізичної особи-підприємця та на електронну пошту відповідача двічі (у матеріалах справи наявні довідки про доставку), проте конверти повертались до суду без вручення, а відповідно до даних відкритого безкоштовного сервісу YouControl, у стані припинення ФОП ОСОБА_2 не перебуває та адреса реєстрації фізичної особи-підприємця співпадає з адресою, вказаною позивачем у позовній заяві. На адресу суду повернулись конверти із відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою.
За таких обставин, суд ухвалює рішення у заочному порядку відповідно до ст. 280 ЦПК України за наявними у справі доказами.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про відпустки" установлюються такі види щорічних відпусток, як основна відпустка (ст. 6 цього Закону) та додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону).
При цьому за змістом ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Згідно із ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) (в редакції на момент звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно із ст. 116 КЗпП (в редакції на момент звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ст. 117 КЗпП (в редакції на момент звільнення позивача) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Також суд вказує, що на підставі ч. 2 ст. 233 КЗпП (в редакції на момент звільнення позивача) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Також, на підтвердження позовних вимог позивачем надано до суду фотокопію його заяви від 01.12.2021 р. ФОП ОСОБА_2 про переведення його на посаду касира торговельного залу з 02.12.2021 року; фотокопію наказу ФОП ОСОБА_2 № 10-к від 01.12.2021 року, відповідно до якого ОСОБА_1 , продавця непродовольчих товарів з 02.12.2021 року переведено на посаду касира торговельного залу з посадовим окладом мінімальної заробітної плати згідно чинного законодавства; фотокопію додатку № 1 до трудового договору між працівником і фізичною особою, який зареєстрований 06.07.2017 року.
Також, відповідно до інформації від 10.12.2022 року з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за Формою ОК-7 та Формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 вбачається, що позивач отримував доходи з липня 2017 року до січня 2022 року у ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на що останньому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, з якої були сплачені страхові внески роботодавцем. У вказаних довідках відсутня інформація про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за лютий та березень 2022 року.
На підставі пп. «А», «Л» п. 1 Розділу І «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках виплати працівникам компенсації за невикористані відпустки, а також інших випадках, коли згідно із чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до п.2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться, виходячи звиплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно із п. 3 Розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у п. 4 Порядку.
Також відповідно до п. 5 Розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За п. 7 Розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
Згідно із п. 8 Розділу ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) зарплата визначається діленням зарплати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Суд встановив, що ФОП ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку перед ОСОБА_1 з проведення з позивачем розрахунку у день його звільнення усіх належних звільненому працівникові сум.
Водночас, у постанові Верховного Суду України від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19), висловлено позицію, а саме, що офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 стосовно працівника підтверджують лише його страховий стаж та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній.
Враховуючи, що ФОП ОСОБА_2 за місцем своєї адреси реєстрації фізичної особи-підприємця кореспонденцію із суду не отримує, ухиляючись від виконання ухвали суду про надання витребуваної інформації про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , довідки про заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 та про кількість днів невикористаної щорічної відпустки. ОСОБА_1 , а також про відомостей про розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, зважаючи на те, що вказаний спір є трудовим, враховуючи інформацію з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України відносно ОСОБА_1 , суд погоджується з розрахунком заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за затримку повного розрахунку позивача, оскільки те, що позивач отримував мінімальну заробітну плату підтверджується й іншими матеріалами справи.
Крім того, відповідачем відзиву на позовну заяву, заперечень чи спростувань щодо розрахунків позивача не надано.
Позивач у позовній заяві зазначав, що до закінчення розгляду справи ним буде подано до суду остаточний розрахунок компенсації за затримку повного розрахунку, однак на день розгляду справи такого розрахунку не було подано.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Зазначене відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, а тому суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, зокрема суду при вирішенні такого питання необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, та з чим була пов`язана її тривалість з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.
Аналогічних за змістом правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Відповідно до п. 164.6 ст. 164 ПК України, під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.
Згідно п.167.1. ст. 167 ПК України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Згідно п. 16 1 підрозділу 10 Інші перехідні положення, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Відповідно до п.168.1.1. ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Згідно зі п.171.1. ст. 171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.12.2021 року зробила правовий висновок про те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу.
Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Так при подачі позову ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку, які судом було задоволено частково лише на 74,06 %, внаслідок чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збів в сумі 734,97 грн.
Суд, керуючись ст.4-5,13,19,76-81,89, 133-141, 258-259,263,265, 280-282 ЦПК, -
Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за затримку повного розрахунку - задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 734,97 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення до Черкаського апеляційного суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його перегляд та оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Суддя: В. В. Морозов