Справа№592/5874/22
Провадження №2/592/179/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в особі судді Князєва В.Б., за участю секретаря судового засідання Грибиниченко С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Вакула В.М. звернувся з позовом до суду та свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 на праві приватної особистої власності володіє квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею в квартирі проживають та зареєстровані: її син - ОСОБА_2 , онук- ОСОБА_3 , невістка - ОСОБА_4 . Останнім часом проживання разом з сином, онукою та невісткою в одній квартирі стало зовсім нестерпним. Відповідачі ведуть антигромадський спосіб життя, зловживають алкогольними напоями, приходять до квартири у нетверезому стані, часто влаштовують сварки та навіть бійки, псують майно, крадуть її особисті речі, принижують її перед сусідами та родичами. Їй неодноразово доводилось викликати поліцію аби захиститись від їх неправомірних дій, що підтверджується талонами повідомленнями про вчинення правопорушення та відповідями правоохоронних органів за моїми зверненнями. В утриманні квартири, її ремонті, оплаті послуг за електроенергію опалення та газ, відповідачі участі не приймають. А враховуючи кількість зареєстрованих та проживаючих осіб їй доводиться сплачувати збільшений розмір коштів за комунальні послуги. ому просить суд виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з належної ОСОБА_1 на праві приватної власності квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти їх з реєстрації місця проживання у цій квартирі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Вакула В.М. позовні вимоги в частині виселення підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проти позовних вимог заперечують в повному обсязі. Зазначили, що більше 8 років вони зареєстровані та проживають в спірній квартирі з позивачем. В квартирі знаходяться їхні речі: одяг, меблі, посуд тощо. Вони мають вільний доступ до квартири, проживають в ній. Іншого жилого приміщення у власності не мають. Позивач водить в оману суд, оскільки рахунки по сплаті відкриті на ім`я позивачки, але фактично за комунальні послуги позивачем та іншими відповідачами даного судового процесу в рівних частках. Вони зареєстровані у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , на законних підставах, підстава, на якій місце проживання відповідача реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася. В силу віку та стану здоров`я позивачки протягом останнього часу вона почала вбачати ворога в них. Вона звинувачує їх у всіх гріхах, які тільки можуть існувати у суспільстві. Кожного разу, коли вона якусь річ перекладе з одного місця на інше вона звинувачує в тому, що вини її викрали. Не зважаючи на таку поведінку, в силу похилого віку позивача ми з розумінням ставимося до члена нашої родини та не створюємо їй моральних незручностей, постійно надаємо пояснення кожного разу під час виклику поліції. Подання даного позову позивачем має на меті лише засмутити інших мешканців, адже вона розуміє про безпідставність відповідного позову з самого початку. Але бажання щось доказати сусідам, її нажаль не покидає.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що сторони по справі є її родичами. Ій відомо про конфлікти в сім`ї зі слів позивачки по справі. Також зазначила, що і позивачка і відповідачі здійснюють оплату комунальних послуг.

Свідок ОСОБА_6 пояснила. що зі слів ОСОБА_1 їй відомо про конфлікти в сім`ї, сама нічого не бачила. Також додала, що кімната позивачки по справі вже де сь 5 років постійно замикається ключем. Відповідачі по справі зловживають спиртними напоями (зі слів ОСОБА_1 , яка говорила їй це декілька разів).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом та договору міні, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 (а.с. 7-8).

З довідки про склад сім`ї вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 11).

З копій талонів-повідомлень № 20090 від 29.05.2022, № 19374 від 24.05.2022, № 18746 від 20.05.2022, копії довідки за результатами розгляду матеріалів № 13780 від 21.04.2022 вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до поліції з приводу конфліктів з невісткою ОСОБА_4 (а.с. 12-14).

З квитанцій за комунальні послуги вбачається що рахунки відкриті на позивачку - ОСОБА_1 (а.с. 15-16).

Також до суду надані копії квитанцій про оплату ОСОБА_1 13.06.2022, 11.08.2022, 19.07.2022, 01.09.2022, 29.03.2022 комунальних послуг.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Тобто виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 569/4373/16-ц від 21.08.2019р. зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено порушення його прав, свобод та інтересів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 1, 2, 4, 5, 6, 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Сумського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення 17.02.2023.

Суддя В.Б. Князєв