Справа № 466/1685/21
Провадження № 2/466/191/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Шукост О.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати та моральної шкоди, -

у с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» (на даний час ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ») №14-к від 28.01.2021 року «Про кадрові питання» в частині його звільнення з посади начальника служби безпеки ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод»; поновити його на посаді начальника служби безпеки ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» з 02.02.2021 року; стягнути з ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.02.2021 року по дату ухвалення рішення; стягнути з ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» на його користь заборгованість зі сплати заробітної плати за період з 01.05.2020 року по 01.02.2021 року в розмірі 120421,46 грн; стягнути з ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» на його користь моральну шкоду у розмірі 45000 грн; допустити негайне виконання рішення суду в частині його поновлення на посаді начальника служби безпеки ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення з один місяць; а також стягнути з ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» на його користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18.04.2016 року його було прийнято начальником служби безпеки ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод». На виконання своїх посадових обов`язків позивач виявив факти можливого вчинення посадовими особами ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» ряду корупційних кримінальних правопорушень, у зв`язку із чим звертався як до керівництва ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод та Державного концерну «Укроборонпром», який є засновником підприємства, так і в правоохоронні органи.

З цього приводу відносно нього почали систематично проводити службові перевірки, оголошувалити догани, знімати поточні та квартальні премії. Позивач стверджує, що до направлення ним повідомлення про вчинення кримінального правопорушення він жодного разу не притягався до дисциплінарної відповідальності.

Наприкінці червня 2019 року керівництвом ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» розпочато процедуру реорганізації служби безпеки ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод, внаслідок якої передбачалося скорочення посади начальника служби безпеки, яку займав позивач. Так, 30.11.2020 року його повідомили про звільнення з 01.02.2021 року.

Наказом від 28.01.2021 року №14-к «Про кадрові питання» позивача звільнено з посади начальника служби безпеки 01.02.2021 року за скороченням чисельності або штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП.

Позивач з даним наказом не погоджується, вважає своє звільнення незаконним, покликаючись на те, що роботодавець порушив вимоги п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, оскільки фактичного скорочення чисельності або штату працівників на ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» не відбулося. Також стверджує, що роботодавцем порушено вимоги ст.49-2 КЗпП, ч.2 ст.40 КЗпП, оскільки роботодавець не виконав обов`язку із працевлаштування позивача, йому не пропонувалися жодні подібні посади, а ті, що були запропоновані, не відповідали його кваліфікації.

Окрім того, позивач, зазначає, що його звільнення є незаконним, оскільки він є викривачем корупції.

У зв`язку із допущеними порушеннями роботодавця перед позивачем, останній просить визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, а також поновити його на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Також позивач стверджує, що починаючи з травня 2020 року його заробітна плата була суттєво зменшена, його не повідомляли про підстави такого зменшення, а тому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати за період з 01.05.2020 року по 01.02.2021 року.

Внаслідок незаконного звільнення позивач поніс моральні та фізичні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя, а тому з такими позовними вимогами звернувся до суду.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку із наступним.

Представник відповідача заперечує твердження позивача про те, що фактичного скорочення працівників на ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» не відбулося, оскільки з 01.02.2021 року на підприємстві було скорочено посаду начальника служби безпеки, а відділ економічної та інформаційної безпеки був створений ще 01.07.2019 року, введення посади заступника директора підприємства з безпеки і створення відділу економічної та інформаційної безпеки мало на меті посилення економічної та інформаційної безпеки підприємства.

Твердження позивача про порушення роботодавцем ст.49-2 та ч.2 ст.40 КЗпП, на думку представника відповідача, не відповідає дійсності, оскільки відповідачем запропоновано позивачу ряд посад, на які він міг претендувати за наявності тих документів, які були на підприємстві, від яких він відмовився, інших вакантних посад не було, а тому позивач міг самостійно звернутися в центр зайнятості.

Також представник відповідача заперечує доводи позивача, що його неправомірно звільнено, оскільки він є викривачем корупції та наголошує, що позивача звільнено з роботи у зв`язку із скороченням посади начальника служби безпеки підприємства.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 просив позовні вимоги задовольнити покликаючись на наступне. Звільнення позивача відбулося з порушенням. Фактично керівництвом підприємства було створено іншу службу, із фактично аналогічними штатом і посадами. На думку представника позивача, скорочення штату не відбулося, а відбулася реорганізація. Позивачу не запропоновано перейти у новостворену службу, а запропоновано зайняти посади, які не були рівноцінними та не відповідали кваліфікації і освіті позивача. При цьому у новоствореній служби були посади, які підійшли би позивачу, проте таких йому не було запропоновано. ОСОБА_5 є викривачем кримінальних правопорушень, його не мали права звільнити із займаної посади. Саме після звернення ним до НАБУ, почався процес його звільнення з посади начальника безпеки шляхом скорочення штату, на нього постійно чинився тиск.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Зокрема пояснив, що він 23 роки пропрацював в СБУ, звільнився звідти у зв`язку із скороченням штату. Після чого йому запропонували роботу у ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод». Його задачею було викривати зловживання. Ним було сформовано службу безпеки на підприємстві та виявлено ряд зловживань, які він задокументував. На підприємство приїхала комісія, підтвердила виявлені зловживання, внаслідок чого було звільнено директора підприємства. Новий керівник через один рік повернув колишніх працівників, які знову почали чинити зловживання. На вимогу ОСОБА_1 скерувати зібрані ним матеріали до правоохоронних органів, йому було відмовлено, тому він самостійно звернувся до НАБУ із заявами, про що повідомив керівництво підприємства на нараді. Відразу після цього, по ньому було проведено службове розслідування, та для того, щоб його усунути з посади, вирішили провести реорганізацію. Внаслідок тиску, який на нього чинився, в нього почалися проблеми зі здоров`ям.

Також зазначив, що під час пандемії його штучно вивели з роботи на так званий карантин.

Директором підприємства було створено дві посади начальника відділу з безпеки та заступника директора з безпеки, всіх підлеглих працівників, з його відділу, було переведено під підпорядкування новостворених посад, для нього місця не знайшлося. За два місяці до звільнення, його про це повідомили та запропонували посади, які принижували його гідність. На той момент посад, які б відповідали його фаху не було, проте, протягом 2 місяців такі посади періодично з`являлися, однак йому запропоновані не були.

Позивач ствердив, що на момент попередження про скорочення його посади він мав статус викривача, оскільки звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, проте документів на підприємство про присвоєння йому такого статусу не надходило. Його заяви, як викривача, були долучені до матеріалів кримінального провадження, але йому не відомо про результати розслідування та йому не надходило жодних документів про початок досудового розслідування за його заявою.

Позивач впевнений, що з метою його звільнення була розроблена спеціальна програма - так зване «переслідування», на підприємстві він боровся із корупцією, за його викриттям було звільнено директора.

Таким чином, позивач зазначив, що його звільнення відбулося виключно через його статус викривача, скорочення посад було проведено штучно.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 зазначив, що через його звільнення було порушено звичний уклад життя, він був змушений шукати роботу, тричі був на співбесідах, що було для нього некомфортно. З моменту попередження його про скорочення посади, в нього розпочалися гіпертонічні кризи, чотири рази викликав швидку медичну допомогу. Окрім того, після звільнення він не мав засобів для існування, заробітну плату отримав аж через три місяці після звільнення. Просить позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, зазначив, що позов безпідставний, оскільки посаду, на якій перебував позивач було скорочено за погодженням із Укроборонпромом, та при скороченні було дотримано процедуру. Позивачу було запропоновано декілька альтернативних посад, на які міг претендувати ОСОБА_1 , які були вільні з моменту попередження і до моменту його звільнення, відповідно до кваліфікації і дипломів, представлених самим позивачем, проте він відмовився переводитися, зазначаючи, що йому не запропоновано посаду фахівця з економічної безпеки. В розпорядження підприємства позивачем було надано лише документі, які підтверджували його навчання на гірській спеціальності, а тому підприємство не могло запропонувати йому інші посади. Щодо покликання позивача, що він на момент скорочення посади набув статусу викривача, вважає, що таке не відповідає дійсності, оскільки існує чітко визначений порядок набуття статусу викривача. Відповідно до цього порядку ОСОБА_1 статусу викривача не набував. Щодо покликань позивача про те, що він боровся із корупцією на підприємстві та за його повідомленням було звільнено директора, зазначив, що в подальшому директора було поновлено, оскільки факти зазначені позивачем не знайшли свого підтвердження. Щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, також вважає вказану вимогу безпідставною, оскільки позивач і раніше звертався до лікарів із скаргами, а заробітну плату отримав вже через три тижні після звільнення, окрім того отримує пенсію як військовослужбовець та має значні заощадження, що стверджується поданою ним декларацією.

Представник відповідача ОСОБА_4 , допитаний в судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що він працює заступником директора підприємства з управління персоналом і соціальних питань. На момент попередження ОСОБА_1 про майбутнє звільнення, йому пропонувався не весь перелік вакантних посад, а лише ті, які відповідали його освіті і кваліфікації. Йому було запропоновано конкретну посаду інженера, проте ОСОБА_1 не хотів дізнаватися, в які відділи потрібні інженери. Посада фахівця з економічної безпеки позивачу запропоновано не було, оскільки для зайняття такої потрібна була вища економічна чи юридична освіта, якої у позивача не було. На вказану посаду було прийнято працівника із вищою економічною освітою. Також свідок ствердив, що ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» жодним чином не чинився тиск на позивача, ні як особисто, ні як викривача корупції. Службові перевірки дійсно проводилися, але на момент їх проведення, не було відомо про можливий статус позивача як викривача корупції. Результати перевірок ОСОБА_1 не оскаржував. Вважає, що пред`явлений позивачем позов є безпідставним, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши учасників справи, покази свідків, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі наказу №69-к від 15.04.2016 року ОСОБА_1 18.04.2016 року був прийнятий на посаду начальника служби безпеки Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», що стверджується відповідним записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Наказом від 28.01.2021 року №14-к «Про кадрові питання» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника служби безпеки (т.н.030093) з роботи 01.02.2021 року за скороченням чисельності або штату працівників, пункт 1 статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 із вказаним наказом не згідний, вважає такий протиправним та просить скасувати.

Позивач покликається на декілька обставин, через які, на його думку, його не мали права звільнити з займаної посади, які суд проаналізував окремо і в зв`язку між собою.

Зокрема, ОСОБА_1 стверджує, що він не міг бути звільнений із займаної посади в силу положень ст.53 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки він є викривачем корупції.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 дійсно 01.04.2019 року звернувся до Національного антикорупційного бюро України із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій повідомив про факти розтрати та привласнення бюджетних коштів службовими особами ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод».

Також ОСОБА_1 у квітні 2019 року звернувся до директора ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» із службовою запискою «Щодо закупівлі ТМЦ по значно завищеній вартості та проведення безтоварних операції», у травні 2019 року скерував директору ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» інформаційні повідомлення «Щодо виявлення кримінального правопорушення», «Щодо виявлених кримінального та корупційних правопорушень», а також, зі слів позивача, ще неодноразово звертався до директора ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» із повідомленнями про виявлення інших фактів, які б могли свідчити про можливі вчинення кримінальних правопорушень.

ОСОБА_1 покликається, що саме з моменту повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, директором ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» почався чинитися тиск на нього, а саме його зобов`язано надати усні та письмові пояснення з приводу звернення до НАБУ, створено комісію з метою проведення службового розслідування щодо ОСОБА_1 .

З листа №19/49 від 14.06.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Генерального директора ДК «Укроборонпром», де зазначив про усі виявлені службою безпеки обставини вчинених порушень, а також повідомив, що на нього безпосередньо та на службу безпеки чинитися тиск.

24.06.2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Національного антикорупційного бюро України із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій повідомив про можливе вчинення окремими посадовими особами ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» та його керівництвом розтрати (привласнення) чужого майна, що містить ознаки злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.364, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України.

Відповіддю від 08.07.2019 року Головний підрозділ детективів Національного антикорупційного бюро України відмовив ОСОБА_1 у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявами. Одночасно ОСОБА_1 повідомлено про те, що детективами Національного антикорупційного бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000448, відомості про яке внесено за фактом вчинення посадовими особами ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» розтрати коштів підприємства під час закупівлі авіадеталей, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Заяви ОСОБА_1 приєднані до матеріалів вказаного кримінального провадження.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності.

За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Позивач звертаючись до суду з позовом посилається, зокрема, і на заборону звільнення працівника у разі, якщо такий є викривачем корупції.

Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 815/207/18 досліджував питання статусу викривача та моменту поширення на нього гарантій, передбачених частиною 3 статті 53 Закону № 1700-VII.

Так, у цій постанові Верховний Суд виходив з визначення викривача у розумінні частини першої статті 53 Закону № 1700-VII, відповідно до якої особа, яка надає допомогу в запобіганні і протидії корупції (викривач), - особа, яка за наявності обґрунтованого переконання, що інформація є достовірною, повідомляє про порушення вимог цього Закону іншою особою.

З наведеної норми вбачається, що викривач набуває такого статусу з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата.

З моменту набуття особою статусу викривача, останній здобуває певний імунітет, суть якого розкрито в частині третій статті 53 Закону України «Про запобігання корупції».

Так, відповідно до положень зазначеної норми особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою.

Водночас, Верховний Суд відмітив, що такий імунітет (пункт 94 цієї постанови) не є абсолютним та має певні межі. В першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Наступною обставиною, що свідчить про наявність у викривача імунітету, є те, що ним повинно бути повідомлено про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлені ним заборони і обмеження.

Ще одним обов`язковим елементом, за наявності якого особа отримує імунітет викривача, є застосування до нього негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним. Під негативним заходом впливу може розумітися також і позбавлення або обмеження певного права викривача в порівнянні з іншими працівниками. Наприклад, відмова йому в наданні відпустки в іншому місяці, ніж це передбачено графіком відпусток, в той час як іншим працівникам в такому праві відмовлено не було.

Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно, такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено.

Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дасть змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням спірних наказів із діяльністю позивача, як викривача.

До ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» жодних документів з приводу наявності у позивача статусу викривача не надходило, що виключає упереджене ставлення відповідача по відношенню до позивача, у вказаний період. Також, судом встановлено, що на час звернення ОСОБА_1 із заявами про вчинення кримінальних правопорушень, органу досудового розслідування вже були відомі факти, з приводу яких звернувся ОСОБА_1 , та по яких вже проводилося досудове розслідування. Відомості, які повідомив ОСОБА_1 не були предметом перевірки правоохоронних органів, не були внесені до ЄРДР. Більше того, з часу звернення ОСОБА_1 із заявою про вчинення кримінальних правопорушень та до його звільнення пройшло майже 2 роки. У зв`язку із чим, ОСОБА_1 не набув статусу викривача корупції.

Окрім того, сам ОСОБА_1 під час ознайомлення із листом попередження про майбутнє звільнення 30.11.2020 року не зазначив про можливий наявний у нього статус викривача, лише вказав, що йому не було запропоновано посаду фахівця з економічної безпеки, а відтак, ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» не було повідомлено про звернення ОСОБА_1 із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача не перебуває у причинному зв`язку із його повідомленнями про можливі вчинення посадовими особами відповідача корупційних правопорушень, а тому посилання ОСОБА_1 на передбачені статтею 53 Закону України «Про запобігання корупції» гарантії щодо заборони звільнення є у даному випадку необґрунтованими.

ОСОБА_1 стверджує, що у зв`язку із тим, що він звертався до Національного антикорупційного бюро України про вчинення кримінального правопорушення, відповідачем неодноразово вживалися щодо нього негативні заходи впливу, що виражалися, зокрема: переведенні його на простій з квітня 2020 року по день звільнення, у проведенні щодо нього систематичних службових перевірок, оголошенні доган, знятті поточних та квартальних премій.

Досліджуючи матеріали справи судом встановлено, що Наказом від 02.04.2020 року №31-од «Про оголошення простою на ДП «ЛДАРЗ» у зв`язку із введенням на території України карантину та режиму надзвичайної ситуації, пов`язаних із поширенням коронавірусу COVID-19», з метою забезпечення вимог охорони праці та здоров`я працівників ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» і запобігання виникненню та поширенню масових інфекційних захворювань на підприємстві на підприємстві оголошено з 06.04.2020 року на час карантину на ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» простій з оплатою двох третин тарифної ставки (окладу) відповідно до ч.1 ст.113 КЗпП.

Вказаний наказ прийнято відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинененої корона вірусом SARS-CoV-2» зі змінами внесеними постановою КМУ від 25.03.2020 року №239, ч.ч.2,3 ст.30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», КЗпП, законів України «Про охорону праці», «Про відпустки», наказу Генерального директора ДК «Укроборонпром» від 12.03.2020 року №74 «Про додаткові заходи забезпечення охорони праці та здоров`я працівників у Державному концерні «Укроборонпром», протоколу №7 позапланового засідання міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій від 16.03.2020 року, протоколу №9 позачергового засідання обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій від 23.03.2020 року, протоколу №3-20/13-17 від 02.04.2020 року об`єктової комісії з надзвичайних ситуацій ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод».

Суд визнає покликання позивача про те, що простій було організовано через його звернення із заявою про вчинення кримінального правопорушення з метою недопущення його до роботи, голослівними, оскільки п.6.1 вищевказаного наказу на керівників структурних підрозділів покладено обов`язок визначити мінімально необхідну кількість працівників для виконання виробничих завдань, за необхідності скласти графіки роботи підрозділу та погодити їх із керівником, якому безпосередньо підпорядковані. Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що простій на підприємстві було введено не лише для ОСОБА_1 та не через його звернення до НАБУ із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а у зв`язку із введенням на території України карантину та режиму надзвичайної ситуації, пов`язаних із поширенням коронавірусу COVID-19.

Частиною 1 ст.113 КЗпП передбачено, що час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

З вказаної вимоги вбачається, що ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» діяв в межах вимог закону встановлюючи ОСОБА_1 на час карантину на ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» простій з оплатою двох третин тарифної ставки (окладу).

Що стосується оголошених ОСОБА_1 доган, суд звертає увагу на те, що у відповідності до положень ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

Наказом від 24.12.2019 року №243-в «Про застосування дисциплінарного стягнення начальнику служби безпеки ОСОБА_1 » оголошено догану за порушення вимог пунктів 6, 11, 12 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 року №59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.03.2011 року №362), що призвело до неправомірного отримання коштів.

Наказом від 30.04.2020 року №67-в «Про відрядження, надання відпусток та застосування дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 » оголошено догану за бездіяльність як матеріально відповідальної особи, невиконання ним розпорядження свого безпосереднього начальника та вимог п.п.2.8, 2.11, 2.12, 2.18, 2.30 «Посадової інструкції начальника служби безпеки», що призвело до порушень вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки.

Позивачем не надано суду доказів, що спростовували б законність застосування до нього дисциплінарних стягнень. Суд також не знаходить взаємопов`язаності між застосованими доганами та зверненням ОСОБА_1 до НАБУ із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Вказані вище догани ОСОБА_1 не оскаржувалися, а, отже, були визнані позивачем. Суд не вбачає в діях відповідача жодних негативних заходів впливу щодо позивача, як викривача корупції, що виразилися в оголошеннях доган.

Також позивач стверджує, що відповідачем порушено вимоги п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки фактичного скорочення чисельності або штату працівників на ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» не відбулося.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Вищий адміністративний суд України, скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників це сукупність посад, встановлених штатним розписом установи, тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 07.04.2011 № 114/06/187-11 «Щодо надання роз`яснення», скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Відповідно до ч.5 ст.65 Господарського кодексу України керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Пунктом 7.7 Статуту ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», затвердженого наказом Державного концерну «Укроборонпром» №432 від 21.12.2018 року, Генеральним директором Державного концерну «Укроборонпром» керівник підприємства, серед іншого, формує адміністрацію Підприємства, за погодженням з Концерном призначає та звільняє своїх заступників, а також посадових осіб, які за своїми функціональними обов`язками заміщують керівника Підприємства в разі його тимчасової відсутності (незалежно від назви посади), директора з виробництва, головного інженера та головного бухгалтера Підприємства, керівника структурного підрозділу з питань безпеки, а за відсутності такого особу, до повноважень якої віднесені питання безпеки, керівника юридичної служби або іншого структурного підрозділу (незалежно від виду), що здійснює правову роботу на Підприємстві, затверджує за погодженням з Концерном структуру та штатний розпис Підприємства, у встановленому порядку призначає на посади та звільняє з посад працівників Підприємства.

Пунктом 2.11 Додаткової угоди №62 до контракту від 18.10.2018 року №17К/18 від 02.10.2020 року передбачено, що керівник має право за погодженням з Концерном затверджувати організаційну структуру і штатний розпис Підприємств, за погодженням з Концерном призначати та звільняти своїх заступників і головного бухгалтера Підприємства.

В ході судового розгляду судом встановлено, що на підставі вимог наказу ДК «Укроборонпром» №24 від 29.01.2020 року «Про затвердження Порядку погодження організаційних структур, штатних розписів (змін до них) підприємств-учасників ДК «Укроборонпром» та листа ДК «Укроборонпром» №UOP 6.2-11844 від 23.11.2020 року «Щодо погодження організаційної структури підприємства на 2021 рік», відповідно до наказу директора ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» № 129-од від 26.11.2020 року «Про введення в дію Змін №23 до Штатного розпису ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», № 9-од від 26.01.2021 року «Про введення в дію Змін №6 до Штатного розпису ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» та № 11-од від 29.01.2021 року «Про внесення змін до наказу директора ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» №9-од від 26.01.2021 року, які були видані директором ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» на виконання вимог наказу ДК «Укроборонпром» №24 від 29.01.2020 року «Про затвердження Порядку погодження організаційних структур, штатних розписів (змін до них) підприємств-учасників Державного концерну «Укроборонпром»» та листа ДК «Укроборонпром» № UOP 6.2-11844 від 23.11.2020 року «Щодо погодження організаційної структури підприємства на 2021 рік» з 01.02.2021 року на ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» скорочено посаду начальника служби безпеки.

Судом встановлено, що проект штатного розпису до Державного концерну «Укроборонпром» дійсно подавався декілька разів та повертався без погодження із зауваженнями. Однак, це жодним чином не підтверджує покликання позивача про те, що «проекти» готувалися виключно для того, щоб усунути його з посади, оскільки такі поверталися із зауваженнями, що не стосувалися його посади.

Згідно з наказом директора ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» № 64-од від 24.06.2019 року «Про введення в дію Змін №8 та Змін № 9 до Організаційно-посадової структури ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» і Змін № 27 та Змін № 30 до Штатного розпису ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» було створено відділ економічної та інформаційної безпеки, посада начальника відділу економічної та інформаційної безпеки була введена ще 01.07.2019 року.

Посада заступника директора підприємства з безпеки була введена на ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» 01.07.2019 року, що підтверджується наказом директора ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» № 64-од від 24.06.2019 року «Про введення в дію Змін №8 та Змін № 9 до Організаційно-посадової структури ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» і Змін № 27 та Змін № 30 до Штатного розпису ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод».

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Згідно з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що директор ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» при скорочені посади начальника служби безпеки діяв відповідно до вимог ч.5 ст.65 Господарського кодексу України та вказане рішення приймалося під контролем Державного концерну «Укроборонпром», суд приходить до висновку, що ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» при скороченні посади начальника служби безпеки дотримано вимоги законодавства та права ОСОБА_1 жодним чином не порушено.

Щодо покликань ОСОБА_1 про те, що ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» порушено вимоги ст.49-2 КЗпП та ч.2 ст.40 КЗпП суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст.40 КЗпП встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Судом досліджено лист попередження про майбутнє звільнення ОСОБА_1 , з якого вбачається, що членами комісії в складі головного інженера (першого заступника директора підприємства), заступника директора підприємства з безпеки та начальника відділу кадрів 30.11.2020 року згідно з наказу директора ДП «ЛДАРЗ» від 25.11.2020 року №123-од попереджено ОСОБА_1 про звільнення з роботи за п.1 ст.40 КЗпП - у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників з 01.02.2021 року. Водночас членами комісії запропоновано ОСОБА_1 переважне право на залишення на роботі та зайняти, на вибір, наступні посади: інженера, слюсара з механоскладальних робіт, слюсара-складальника літальних апаратів, слюсара з ремонту літальних апаратів. ОСОБА_1 своїм підписом засвідчив незгоду на переведення на одну із запропонованих посад та власноручно зазначив, що йому не запропоновано посаду фахівця з економічної безпеки підрозділу безпеки, яка була 3 місяці вільна.

ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» під час звільнення ОСОБА_1 з роботи пропонувалися інші посади із врахуванням наданих ОСОБА_1 під час влаштування на роботу освітніх документів: диплома НОМЕР_2 , виданого Червоноградським гірничим технікумом про завершення у 1986 році навчання за спеціальністю «Гірнича електромеханіка», кваліфікація «Гірничий технік електромеханік», а також диплома НОМЕР_3 , виданого Санкт-Петербузьким державним гірничим інститутом ім.Г.В.Плеханова про завершення у 1994 році навчання за спеціальністю «Підземна розробка місця знаходження корисних копалин», кваліфікація «гірничий інженер».

Разом з тим, ОСОБА_1 покликається на те, що він навчався в Академії СБУ у 1997 році та у Національній академії СБУ у 2007 році. Проте, позивач не надав в розпорядження позивача документів, які б підтверджували наявність у нього документів про закінчення навчання в вказаних вище закладах. Натоміть, позивач покликається, що про наявність у нього «безпекової військової освіти» свідчать відповідні записи у військовому квитку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.40 Закону України «Про освіту» після успішного завершення навчання за освітньою програмою здобувачі освіти (крім вихованців дошкільних закладів освіти) отримують відповідний документ про освіту. За запитом здобувача освіти (особи з порушенням зору) документ про освіту виготовляється з урахуванням забезпечення доступності відтвореної на ньому інформації (з використанням шрифту Брайля). Документи про освіту видаються закладами освіти та іншими суб`єктами освітньої діяльності. Порядок виготовлення, видачі та обліку документів про освіту, вимоги до їх форми та/або змісту визначаються законодавством. Порядок виготовлення, видачі та обліку документів про освіту, передбачених спеціальними законами, вимоги до їх форми та/або змісту затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки з урахуванням вимог спеціальних законів.

Таким чином, наданий ОСОБА_1 військовий квиток не є документом про освіту, оскільки такий виданий не закладом освіти або іншим суб`єктом освітньої діяльності, а також не відповідає Технічним описам документів про освіту, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України від 12.02.2014 року №283/25060.

Жодних інших документів, які б підтверджували освіту, професію або навички позивача ним в ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» надано не було.

З довідок про наявність вакантних посад на ДП «ЛДАРЗ» станом на 30.11.2020 року (на момент попередження ОСОБА_1 про звільнення) та станом на 28.01.2021 року (на момент звільнення ОСОБА_1 з посади) вбачається, що ОСОБА_1 запропоновано можливі посади для його переведення враховуючи його спеціальності та кваліфікації. Відомостей про наявні у ОСОБА_1 будь-які інші спеціальності чи навики ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» відомо не було. Посада з економічної безпеки станом на вказані дати вакантною не була.

Твердження позивача про те, що йому були запропоновані не всі посади, а серед запропонованих були посади «інженера», які не розкривали суті посади, кваліфікації тощо теж не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так, з номенклатури посад, представлених в судовому засіданні, вбачається, що станом на момент попередження ОСОБА_1 про звільнення було вакантно чотири посади, які відповідали його освітні та кваліфікаційному рівню. За номенклатурою вони мали назви «інженер». ОСОБА_1 не висловив бажання дізнатися. в яких підрозділах є такі посади, натомість власноручно зробив запис на листку-попередження про те, що йому не запропоновано посаду фахівця з економічної безпеки підрозділу безпеки.

Покликання ОСОБА_1 про те, що створення нового відділу та введення нових посад здійснено ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» було здійснено лише з метою його звільнення з посади, що на думку позивача стверджується прийняттям на посаду заступника з безпеки ОСОБА_6 , та на посаду начальника відділу ОСОБА_7 , які до цього не мали жодного відношення до сфери безпеки, суд оцінює критично у зв`язку із наступним.

Створені посади начальника відділу економічної та інформаційної безпеки та заступника директора з безпеки передбачали виконання функцій захисту інтересів держави та суб`єктів державної форми власності від посягань, в тому числі у сферах економічної та інформаційної безпеки, та передбачали залучення висококласних спеціалістів, а тому прийняття на вказані посади ОСОБА_6 , який перед цим займав посаду начальника Територіального Західного управління аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України, та ОСОБА_7 , який до того обіймав керівні посади у Військовій прокуратурі Західного регіону України, в тому числі посаду старшого помічника військового прокурора Західного регіону України, на думку суду, в повній мірі виправдано.

Листом від 20.11.2020 року №UOP 4.1-11782 ДК «Укроборонпром» «Щодо кадрових змін» погоджено переведення на нижчу посаду заступника директора з безпеки ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» ОСОБА_6 , а також переведення заступника директора з безпеки ДП «Львівський бронетанковий завод» Гофнера О.А. на посаду заступника директора з безпеки ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод».

Відповідно до витягу з Наказу від 30.11.2020 року №196-к «Про кадрові питання» ОСОБА_8 з 01.12.2020 року на посаду заступника директора підприємства з безпеки було прийнято в порядку переведення з ДП «Львівського бронетанкового заводу».

Таким чином, судом встановлено, що посади начальника відділу економічної та інформаційної безпеки та заступника директора з безпеки з моменту попередження ОСОБА_1 про майбутнє звільнення, до його звільнення, вакантними не були жодного дня.

Враховуючи зазначене, зокрема те, що роботодавцем дотримано вимоги законодавства при звільненні ОСОБА_1 з посади, а саме попереджено про майбутнє звільнення за 2 місяці, запропоновано інші посади, суд приходить до висновку, що твердження позивача про нібито порушення ДП «ЛДАРЗ» вимог КЗпП під час його звільнення не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

Щодо покликань позивача про те, що запис про його звільнення здійснений у трудовій книжці не містить чіткого формулювання підстав звільнення суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог п.п.2.3, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 року записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пункт 1 ст.40 КЗпП містить формулювання причини розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності - скорочення чисельності або штату працівників.

З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 та Наказу від 28.01.2021 року №14-к «Про кадрові питання» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника служби безпеки (т.н.030093) з роботи 01.02.2021 року за скороченням чисельності або штату працівників, пункт 1 статті 40 КЗпП України.

Таким чином, ДП «ЛДАРЗ» вчинено записи у трудовій книжці ОСОБА_1 у відповідності до законодавства.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що внаслідок незаконного звільнення йому заподіяно моральної шкоди, а тому просить стягнути з відповідача на його користь 45000 грн моральної шкоди суд приходить до висновку, що така не підлягає задоволенню у зв`язку із наступним.

Частиною 1 ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, у зв`язку із тим, що в ході судового розгляду позивачем не доведено протиправність його звільнення.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати та моральної шкоди в ході судового розгляду судом не встановлено, суд приходить до висновку, що у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивачі у справах простягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зазначила, що спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другоюстатті 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першоїстатті 5 Закону України «Про судовий збір», з зазначених підстав судовий збір за позовну вимогу про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу стягненню з позивача не підлягає.

Керуючись ст.ст.3-13, 43, 49, 55, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Львівського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 17.02.2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ», , місцезнаходження: 79040, м.Львів, вул.Авіаційна, 3.

Суддя О. І. Баєва