Постанова

Іменем України

11 січня 2023 року

м. Київ

справа № 336/3599/20

провадження № 61-15512св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служби України, Запорізька обласна прокуратура,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2021 року у складі судді Жупанової І. Б. та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Маловічко С. В., Подліянової Г. С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури та суду.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури та суду.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року в справі № 336/4043/14-к, який залишено без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року та ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2020 року, його визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Також, у цій справі вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року, його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком один рік і покладено на нього обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції. До скасування Верховним Судом вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року він відбув це покарання, що підтверджується ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2017 року.

Починаючи із 26 квітня 2010 року - дня порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за частиною третьою статті 190 КК України по 21 травня 2020 року - постановлення ухвали Верховним Судом, перебуваючи під слідством та судом протягом 123 місяців, він зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, що надає йому право на отримання компенсації на підставі положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Позивач вважав, що завдана йому моральна шкода має бути компенсована з розрахунку, виходячи з мінімального розміру відшкодування, передбаченого та гарантованого частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», за 123 місяці.

Крім того, позивач вважав, що він має право на відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 75 500,00 грн, які понесені ним під час кримінального провадження в сумі 60 500,00 грн, та під час розгляду цієї цивільної справи в сумі 15 000,00 грн.

Із урахуванням наведених обставин, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи, за весь час кримінального переслідування - 123 місяці, починаючи з 15 лютого 2010 року по 21 травня 2020 року, що становить 738 000,00 грн, та відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 75 500,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 60 500,00 грн на відшкодування майнової шкоди та 682 258,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 15 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що незаконність перебування ОСОБА_1 під слідством і судом встановлена виправдувальним вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року, який залишений без змін після апеляційного та касаційного оскарження, отже позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної та майнової шкоди за рахунок держави. Незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_1 тривало з 06 травня 2010 року до 28 жовтня 2019 року, що становить 113 місяців і 22 дні, з розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6 000,00 грн, що діє на час розгляду справи.

Витрати на правову допомогу позивач здійснив у зв`язку з безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності, відшкодування таких витрат передбачено законом, а тому такі витрати незалежно від того, на якій стадії розгляду кримінальної справи були понесені, підлягають відшкодуванню позивачу, як майнова шкода, спричинена незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Також, суд вважав доведеними судові витрати на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі 15 000,00 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Запорізької обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2021 року змінено, зменшено розмір стягнутої на користь ОСОБА_1 моральної шкоди до 643 600,00 грн та стягнено 60 500,00 грн на відшкодування майнової шкоди, 643 600,00 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати у розмірі 15 000,00 грн з держави за рахунок коштів Державного бюджету України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що загальний період, коли права позивача були обмежені, становить 107 місяців 8 днів, враховуючи виключення із зазначеного позивачем у цій справі періоду обмежень часу після набрання законної сили реабілітуючим рішенням з 09 липня 2012 року по 23 січня 2013 року - скасування судом касаційної інстанції рішення суду, на підставі якого реабілітуюче рішення відносно позивача набрало законної сили. Також, шкода підлягає компенсації саме за рахунок держави за рахунок коштів Державного бюджету України, що узгоджується із судовою практикою Верховного Суду (постанова від 14 липня 2021 року у справі № 310/2397/19).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року до Верховного Суду, Запорізька обласна прокуратура, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення судів попередніх інстанції в частині стягнення на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України 15 000,00 грн судових витрат, зазначивши суму до стягнення 13 155,00 грн, в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

12 жовтня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Петрова Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою Запорізької обласної прокуратури, витребувано її з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

30 листопада 2022 року проведено повторний автоматизований розподіл та розподілено справу колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 10 січня 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Ігнатенко В. М., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Стрільчук В. А.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі Запорізька обласна прокуратура посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

У касаційній скарзі Запорізька обласна прокуратура зазначає, що суди не врахували, що позов задоволено частково, а тому понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Доводи інших учасників справи

Від учасників справи не надходило відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що Комунарський районний відділ Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області з 27 січня 2010 року здійснював досудове розслідування кримінальної справи № 41006 пр за ознаками вчинення злочину, передбаченого за частиною першою статті 162 КК України на підставі постанови про порушення кримінальної справи від 27 січня 2010 року.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2012 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною першою статті 162 КК України була закрита та ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі пункту «в» статті 1, статті 6 Закону України «Про амністію».

Постановою старшого слідчого прокуратури Комунарського району м. Запоріжжя від 22 березня 2010 року з кримінальної справи № 41006 пр виділено матеріали відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого статтею 190 КК України, для проведення додаткової перевірки за статтею 97 КПК України.

03 квітня 2010 року порушено кримінальну справу № 6161006 за фактом шахрайських дій у відношенні потерпілого ОСОБА_2 , а 26 квітня 2010 року в межах цієї ж кримінальної справи порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за частиною третьою статті 190 КК України.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя 05 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2012 року, ОСОБА_1 у пред`явленому звинувачені у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, визнано невинним та виправдано за недоведеністю (а. с. 74-83 т. 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2012 року вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2012 року і ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2012 року скасовано, справа направлена на новий судовий розгляд (а. с. 71-73 т. 1).

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 грудня 2013 року ОСОБА_1 у пред`явленому звинувачені у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, визнано невинним та виправдано за недоведеністю (а. с. 65-70 т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2014 року апеляційні скарги прокурора і потерпілого ОСОБА_3 задоволено частково. Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 грудня 2013 року скасовано, а кримінальна справа направлена на новий судовий розгляд (а. с. 61-64 т. 1).

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року у справі № 336/4043/14к, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на три роки. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком один рік і покладено на нього обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції (а. с. 44-60 т. 1).

Ухвалою Верховного Суду України від 17 листопада 2016 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року скасована, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року та ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2020 року, ОСОБА_1 у пред`явленому звинувачені у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, визнано невинним та виправдано за недоведеністю (а. с. 14-34 т. 1).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У касаційній скарзі Запорізька обласна прокуратура посилається на те, що позов задоволено частково, а тому понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час розгляду справи у суді позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких становить 15 000,00 грн.

У статті 141 ЦПК Українизазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК Українидля визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

Таким чином, якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу, а саме: надасть договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

З матеріалів справи встановлено, що позивач на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу надав: договір про надання правничої допомоги та представництво від 01 липня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Трачук Н. І. (а. с. 94 т. 1), акт приймання виконаних робіт за договором від 10 липня 2020 року (а. с. 185 т. 1), а також квитанції від 10 липня 2020 року № 4134 на суму 13 000,00 грн (а. с. 184 т. 1), від 20 серпня 2020 року № 4136 на суму 1 000,00 грн (а. с. 182 т. 1), від 22 грудня 2020 року № 4139 на суму 1 000,00 грн (а. с. 183 т. 1).

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про доведеність судових витрат на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі у сумі 15 000,00 грн, які підлягають відшкодуванню позивачеві за рахунок коштів Державного бюджету України.

Верховний Суд погоджується із доводами прокурора в касаційній скарзі про те, що суди попередніх інстанцій не врахували приписів частини другої статті 141 ЦПК України щодо стягнення судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У цій справі позивач просив суд стягнути на його користь 738 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 60 500,00 грн на відшкодування майнової шкоди, що разом становить 798 500,00 грн.

Змінивши рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції стягнув на користь позивача 643 600,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 60 500,00 грн на відшкодування майнової шкоди, що разом становить 704 100,00 грн.

З урахуванням частини другої статті 141 ЦПК України та того, що вимоги позивача у цій справі задоволено частково, понесені позивачем судові витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, підлягають стягненню на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 13 225,50 грн (15 000,00 грн x 88,17%).

Верховний Суд не погоджується із розрахунком, зробленим прокурором в касаційній скарзі, оскільки визначаючи розмір судових витрат в сумі 13 155 грн, прокурор помилково вважав, що суд апеляційної інстанції стягнув 700 100,00 грн на відшкодування шкоди, хоча загальний розмір стягнутої апеляційним судом до відшкодування шкоди становить 704 100,00 грн (643 600,00 + 60 500,00).

Прокурор оскаржує рішення судів попередніх інстанцій лише у частині стягнення судових витрат, а тому Верховний Суд не переглядає рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення спору по суті щодо відшкодування майнової та моральної шкоди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, четверта статті 412 ЦПК України).

Враховуючи викладене, Верховний Суд робить висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають зміні у частині стягнення судових витрат шляхом зменшення стягнутої суми із 15 000,00 грн до 13 225,50 грн.

Керуючись статтями 141, 389, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року у частині стягнення судових витрат змінити шляхом зменшення стягнутої з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суми із 15 000,00 грн до 13 225,50 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: В. М. Ігнатенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров В. А. Стрільчук