КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/4090/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/3860/19

09 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Шпильовій Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Майорова Василя Олександровича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Оксюти Т.Г., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

07 лютого 2019року Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернулось до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 26.01.2016 року між ТОВ «Веллфін» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики № 6618, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у позику 2000,00 грн., строком на 12 календарних днів.

За умовами укладеного між сторонами договору відповідач зобов`язалась сплатити проценти за користування позикою в розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 50,00 грн. за перший день користування позикою, 1,9% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, 3,8% від суми позики щоденно, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 договору.

В порушення умов договору відповідачем не повернуто суму позики та не сплачено нараховані проценти, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість в сумі 85346,00 грн., яка складається із: боргу за позикою в сумі 2000,00 грн; боргу за процентами в сумі 83346,00 грн.

З урахуванням вище викладеного, товариство просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики № 6618 від 26.01.2016 року у розмірі 85 346,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1 500,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін»заборгованість за договором позики № 6618 від 26 січня 2016 року в розмірі 85 346,00 грн. та судовий збір в розмірі 1921,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 22 грудня 2022 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Майоров Василь Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що 26.01.2016 року між ТОВ «Веллфін» та відповідачкою було укладено договір позики № 6618, відповідно до умов якого позивач надав відповідачці у позику 2000,00 грн., строком на 12 календарних днів. Отже, на думку апелянта, строк кредитування складає 12 днів, а тому після спливу строку кредитування позивач втрачає можливість нараховувати проценти та неустойку, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12(провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18).

Вказує на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги Правила надання грошових коштів у вигляді позики у ТОВ «Веллфін», затверджені наказом директора ТОВ «Веллфін» № 2-1 від 27 жовтня 2015 року, якими на час виникнення спірних правовідносин регламентувався порядок отримання та надання позики ТОВ «Веллфін».

Посилається на те, що у п. 4.9 вказаних Правил визначено надання позики шляхом використання одноразового ідентифікатора, який має декілька встановлених у Правилах ознак. Електронний цифровий підпис є лише одним з трьох можливих шляхів укладення договорів відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», наряду з електронним підписом одноразовим ідентифікатором та аналогом власноручного підпису, а тому, на думку апелянта, посилання в оскаржуваному рішенні на норми Закону України «Про електронний цифровий підпис»,враховуючи, що при укладенні договорів на сайті ТОВ «Веллфін» застосовується інший механізм підписання договорів - шляхом використання одноразового ідентифікатора - є таким, що не грунтується на вимогах чинного законодавства, а висновки суду першої інстанції зроблені без врахування обставин справи та документальних доказів, які були долучені до позову.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Майоров Василь Олександрович повторно не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу в їх відсутності.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю " Веллфін" в судове засіданні також повторно не з`явився, про день та час розгляду справи апеляційним судом товариство повідомлено у встановленому порядку, причин неявки представника суду не повідомило, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника ТОВ " Веллфін".

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ТОВ «Веллфін» є юридичною особою, яка діє на підставі Статуту та зареєстроване як фінансова установа відповідно до розпорядження № 2606 від 27 жовтня 2015 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Основним видом діяльності товариства є кредитування.

26 січня 2016року між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 було укладено договір позики від 26 січня 2016року № 6618 в електронній формі.

Згідно з пунктом 1.1 вказаного договору позикипозикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 2 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у пункті 1.5 цього договору.

Відповідно до п. 1.2 зазначеного договору строк дії договору 12 днів, але в будь- якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Пунктом 1.3 цього договору встановлено, що позика надається строком на 12 днів.

Відповідно до п. 1.5. договору нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов:

1,9% від суми позики, але не менше ніж 50,00 грн. за перший день користування позикою; 1,9% від суми позики щоденно, починаючи з другого дня в межах строку, зазначеного в п. 1.2 цього договору;

3,8% від суми позики що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Згідно з умовами п. 1.6. договору позики, у разі повернення суми позики та сплати процентів за користування позикою протягом 3 (трьох) днів після закінчення строку, визначеного п. 1.2 цього договору позики, нарахування процентів у розмірі 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, не проводиться, в іншому випадку, проценти нараховуються відповідно до умов п. 1.5 цього договору.

Також сторони погодили, що позика надається на споживчі цілі. Деталізована інформація щодо визначення сукупної вартості позики зазначена у графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.7,1.8 договору).

У графіку розрахунків до договору позики № 6618 від 26 січня 2016 року зазначено, що сукупна вартість позики складає 2 468,00 грн. - проценти за користування позикою складають 468,00 грн. Графік розрахунків є невід`ємною частиною договору позики № 6618 від 26 січня 2016 року.

Згідно повідомлення Platon від 29 листопада 2018 року, 26 січня 2016 року через систему платежів Platon (ТОВ «Платежі онлайн») було проведено успішно видачу на сайті CREDITUP.COM.UA 2 000 грн. на картку клієнта ОСОБА_1 (а.с. 25).

Згідно особової картки позичальника ОСОБА_1 , станом на 01 лютого 2019 року у останньої наявна заборгованість за договором позики № 6618 від 26 січня 2016 року у загальній сумі 85 346 грн. 00 коп., з яких: 2 000,00 грн. - борг за договором позики; 41 926,00 грн. - відсотки; 41 420,00 грн. - додаткові відсотки (а.с. 26).

Відповідно до довідки щодо заборгованості за договором № 6618 від 26 січня 2016 року кінцевий термін повернення позики за умовами договору 07 лютого 2016 року. Станом на 01 лютого 2019 року загальна сума заборгованості позичальника перед позикодавцем за договором - 85 346,00 грн. Загальна кількість днів простроченої позики становить 1086 календарних днів.

Задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції посилався на те, що позивач свої зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі, проте відповідачка належним чином не виконала умови договору у встановлений строк.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст.ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному уст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1ст.3 Закону України «Про електронну комерцію».

Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені ст.ст.1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Частиною 1ст. 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентіввід сумипозики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержанняпроцентів встановлюютьсядоговором. Якщо договором не встановлений розмір процентів,їх розмірвизначається на рівні облікової ставки Національногобанку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що 26 січня 2016 року між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 булоукладений договір позики від 26 січня 2016 року № 6618 в електронній формі.

Згідно з пунктом 1.1 договору позикипозикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 2 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у пункті 1.5 цього договору.Строк позики за цим договором складає 12 днів.

Відповідно до п.1.4 договору позики договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником.

26 січня 2016 року ТОВ «Веллфін» на картковий рахунок ОСОБА_1 перерахувало 2 000,00 грн., що підтверджується повідомленням Platon (ТОВ «Платежі онлайн») (а.с.25).

Обставини щодо укладання договору позики та отримання 26 січня 2016 року коштів від ТОВ «Веллфін» в сумі 2 000,00 грн відповідачем не спростовано.

Відповідно до п. 1.5. договору позики, нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов:

1,9% від суми позики, але не менше ніж 50,00 грн. за перший день користування позикою; 1,9% від суми позики щоденно, починаючи з другого дня в межах строку зазначеного п. 1.2 цього договору;

3,8% від суми позики що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

У пункті 3.1 договору сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків.

Згідно з визначеним сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 07 лютого 2016року в сумі 2 468,00 грн, з яких: 468,00 грн. сплата процентів за користування позикою та сума позики 2 000,00 грн.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, внаслідок чого станом на 01 лютого 2019 року виникла заборгованість.

Разом з тим, прийшовши до обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню передбачені договором позики відсотки, суд першої інстанції не перевірив правильності розрахунків наданих позивачем в частині нарахування відсотків.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, з яким погодився і суд першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

За період з 08 лютого 2016 року (наступний день після закінчення строку договору) до 01 лютого 2019 року (дата проведення розрахунку позивачем) кількість днів затримки становить 1090 днів.

Сторони погодили, що за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2 договору позики, відповідачка сплачує на користь позивача 3,8% від суми позики що не була повернута своєчасно.

Отже, з урахуванням кількості днів затримки, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором у розмірі 82 840, 00 грн. (із розрахунку 2000*3,8/100*1090), а не 82 878,00 грн., як визначено у розрахунку.

З огляду на зазначене, загальна сума заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить суму 85 308,00 грн. ( 2000,00 грн.- сума позики+ 468,00 грн.- відсотки за користування кредитом в період дії договору + 82840,00 - відсотки за користування позикою понад строк, зазначений в договорі), а не 85 346,00 грн., як зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Доводи апеляційної скарги представника відповідачки про те, що строк кредитування за укладеним між сторонами договором позики складає 12 днів, а тому після спливу строку кредитування позивач втрачає можливість нараховувати проценти та неустойку на несплачену суму позики, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12(провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

У постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12(провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що припис абзацу другого частини першоїстатті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина другастатті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Натомість у договорі позики, укладеному між сторонами у даній справі 26 січня 2016 року,сторони досягли згоди відносно сплати 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором ( п.1.5 договору).

Отже, нарахування процентів за користування позикою припиняється у день фактичного її повернення, незалежно від закінчення строку дії договору позики.

Підстав для неврахування зазначеного, що стало наслідком узгодження сторонами договірних умов, не вбачається.

За таких обставин посилання скаржника на наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду не можуть бути застосовані як нерелевантні спірним правовідносинам у даній справі.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 року по справі №910/17048/17.

Вказані умови договору позики погоджені сторонами, даний договір є чинним та підлягає виконанню сторонами. Відповідачка в установленому законом порядку не зверталась до суду з позовом про визнання п.1.5 договору позики недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було взято до уваги Правила надання грошових коштів у вигляді позики у ТОВ «Веллфін», затверджені наказом директора ТОВ «Веллфін» № 2-1 від 27 жовтня 2015 року, п. 4.9 яких визначає надання позики шляхом використання одноразового ідентифікатора, який має декілька встановлених у Правилах ознак. Електронний цифровий підпис є лише одним з трьох можливих шляхів укладення договорів відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», наряду з електронним підписом одноразовим ідентифікатором та аналогом власноручного підпису, а тому, на думку апелянта, посилання в оскаржуваному рішенні на норми Закону України «Про електронний цифровий підпис»,враховуючи, що при укладенні договорів на сайті ТОВ «Веллфін» застосовується інший механізм підписання договорів - шляхом використання одноразового ідентифікатора - є таким, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а висновки суду першої інстанції зроблені без врахування обставин справи та документальних доказів, які були долучені до позову, колегія суддів відхиляє, так як в рішенні суду першої інстанції відсутнє посилання на вимоги Закону України " Про електронний цифровий підпис". Суд в оскаржуваному рішенні посилається на положення ст.ст. 5,8 Закону України " Про електронні документи та електронний документообіг".

Відповідно до вимог ст. 12 Закону України " Про електронну комерцію" електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1ст.3 Закону України «Про електронну комерцію».

Укладаючи договір позики № 6618 від 26.01.2016 року сторони діяли у відповідності до вимог Закону України «Про електронну комерцію» та використали для підписання вказаного договору електронний підпис, про що зазначено п в п. 8 договору.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на все вище зазначене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін»заборгованості за договором позики № 6618 від 26 січня 2016 року в розмірі 85 346,00 грн. та судового збору в розмірі 1921,00 грн. шляхом зменшивши суму заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» () з 85 346,00 грн. до 85 308,00 грн., та розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» з 1 921,00 грн. до 1920,04 грн.

Відповідно до положень частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатом розгляду апеляційної скарги апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції - частина 4 статті 382 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судовий збір є складовою судових витрат.

За загальними правилами цивільного судочинства судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом.

При цьому судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції відповідачем було понесено судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 881,50 грн. Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Майорова Василя Олександровича задоволено частково (на 0,05%), а тому з Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1,44 грн.

Керуючись ст.ст. 526, 626, 638, 1046, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 3,11,12 Закону України " Про електронну комерцію", ст.ст. 133, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Майорова Василя Олександровича задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін»заборгованості за договором позики № 6618 від 26 січня 2016 року в розмірі 85 346,00 грн. та судового збору в розмірі 1921,00 грн. змінити, зменшивши суму заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» () з 85 346,00 грн. до 85 308,00 грн., та розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» з 1 921,00 грн. до 1920,04 грн.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 1,44 грн. витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2023 року.

Головуючий: Судді: