П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2023 року м. Київ

Справа № 761/7459/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/2270/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Фролової І.В., 04 квітня 2022 року в м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», Акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію AT «Деталь Банк», ОСОБА_2 , про визнання договору відступлення права вимоги недійсним,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати договір № 2241/К про відступлення прав вимоги від 07 травня 2020 року, який було укладено між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що зазначений договір відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу, сторонами якого можуть бути виключно фінансові установи. Відповідно до постанови Правління НБУ №664 від 02 жовтня 2015 року було відкликано банківську ліцензію АТ «Дельта Банк», таким чином банк з цього часу на думку позивача не мав права здійснювати фінансові операції, а отже не мав права укладати договір факторингу. Тож позивач вважав, що оспорюваний договір про відступлення прав вимоги укладений з порушенням ч.3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, а відтак підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», Акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію AT «Деталь Банк», ОСОБА_2 , про визнання договору відступлення права вимоги недійсним - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги за правовою природою є договором купівлі-продажу права вимоги, а не договором факторингу. Спірний договір укладений на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), з переможцем. Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги за кредитним договором та отримало статут нового кредитора.

Також суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не було доведено факту порушення його прав оспорюваним правочином, тобто яким чином порушувались його права.

Не погодився з рішенням суду позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач в обґрунтування своєї позиції посилався в позові на висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року справі № 909/968/16, щодо змісту договорів факторингу та відступлення права вимоги, який не врахований судом першої інстанції.

Вказує, що суд дав неправильну оцінку правовій природі договору, укладеного між відповідачами, адже цей договір за змістом є договором факторингу, і він є недійсним, оскільки ПАТ «Дельта-Банк» 3 2015 року не має права здійснювати фінансові операції, а отже не мав права укладати договір факторингу.

Зазначає, що позивач хоча не є однією з сторін оспорюваного правочину, проте саме його права та законні інтереси були порушені внаслідок прийняття договору №2241/К про відступлення прав вимоги.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити та стягнути з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», АТ «Дельта Банк» понесені ним судові витрати в розмірі 908, 00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн; стягнути з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», АТ «Дельта Банк» понесені ним судові витрати за апеляційну скаргу в розмірі 1362,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу генеральний директор ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» вказує, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Також звертає увагу, що сторонами у даному договорі є АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», позивач не є стороною даного договору.

Стосовно стягнення судових витрат зазначає, що вони є неспівмірними зі складністю справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничих послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи.

Від представника позивача - адвоката Глушко М.С. надійшла заява, в якій вона просила розглядати справу за її відсутності та відсутності позивача ОСОБА_1 .

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. А тому, керуючись ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 12 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 005-99910- 120612 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки.

Згідно п. 1.3. Договору від 12 червня 2012 року банк надає клієнту кредит шляхом відкриття клієнту відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 30000 грн та на день укладання цього договору встановлює ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 13000 грн.

Постановою правління Національного банку України (далі - НБУ) від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк».

На підставі постанови правління НБУ від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) 02 жовтня 2015 року прийняла рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію.

24 квітня 2020 року на підставі результату відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги за кредитними договорами (які оформлені протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-04-01-000015-b) між AT «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за Кредитним договором № 005-99910-120612 від 12 червня 2012 року укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .

Згідно п. 1. Договору відступлення прав вимоги за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до: позичальників фізичних осіб, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та/або договорами тощо), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

Пунктом 4 вказаного договору передбачено, що сторони домовились, що за відступлення права вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі: 2099978, 89 грн. Ціна договору сплачується Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором , відповідно до п.14 цього Договору, на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор.

Відповідно до порядкового номеру 8557 Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № 005-99910-120612 від 12 червня 2012 року в сумі 24158,00 грн, з яких: 14175,39 грн - основна заборгованість за тілом кредиту; 8857,61 грн - заборгованість за нарахованими процентами за кредитом; 1125,00 грн - заборгованість по нарахованим штрафам та отримало статус нового кредитора.

Позивач оскаржує вказаний договір, вважаючи його за змістом договором факторингу, а не договором про відступлення права вимоги, а також те, що на час укладання цього договору АТ «Дельта Банк» не був вже фінансовою установою, оскільки відповідно до постанови Правління НБУ №664 від 02 жовтня 2015 року було відкликано банківську ліцензію АТ «Дельта Банк».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги за правовою природою є договором купівлі-продажу права вимоги, а не договором факторингу. Спірний договір укладений на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), з переможцем. Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги за кредитним договором та отримало статут нового кредитора.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст. 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч.1ст. 512 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України).

Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зазначено, що договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Натомість договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08 червня 2021 року в справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) викладено правовий висновок, що за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ.

Відповідно до п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з дня початку процедури ліквідації банку: банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому ст. 51 цього Закону.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації.

Частиною 6 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках).

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій висновок щодо можливості відступлення права вимоги на користь не фінансових установ, зазначивши зокрема, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач є боржником у кредитних зобов`язаннях перед ПАТ «Дельта Банк».

У процедурі ліквідації ПАТ «Дельта Банк» відбулись електронні торги з продажу майна банку. За результатами торгів переможцем стало ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», яке на підставі договору відступлення права вимоги за кредитним договором отримало майнове право вимоги виконання кредитного договору.

Таким чином, договір про відступлення права вимоги за кредитним договором за своїми ознаками є договором, за яким банк у зобов`язаннях за кредитним договором замінений на ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», як нового кредитора.

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не набуло право здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договору про відступлення права вимоги за кредитним договором у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором.

Враховуючи викладене, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Оскільки сторони договору купівлі-продажу майнових прав у процедурі ліквідації банку фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що відступлення права вимоги не суперечить закону.

Тому помилковими є доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу майнових прав містить ознаки договору факторингу, оскільки оплатність такого договору не свідчить про наявність правовідносин з договору факторингу.

Крім того, положення нормативно-правових актів, які регламентують процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №640/14873/19).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач-боржник не повідомлявся про передачу права вимоги іншій особі, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки виходячи зі змісту положень ст. 516 ЦК України, боржник, який не отримав письмового повідомлення про передачу права вимоги іншій особі , не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не є стороною оскаржуваного договору про відступлення права вимоги, та ним не доведено, які його права та законні інтереси порушені вказаним договором, а тому договір про відступлення права вимоги ніяким чином не порушує права та законні інтереси позивача у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, а фактично зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та незгоди з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, повно і всебічно дослідив матеріали справи та дав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених сторонами у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 квітня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 17 лютого 2023 року.