МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 478/143/21
Провадження № 22-ц/812/131/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Стрілець К.О.,

за участю представника відповідача Земляного Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Сябренко І.П. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє як правонаступник після смерті ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення банківського вкладу, інфляційних витрат та пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2021 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до філії Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» про стягнення банківського вкладу, інфляційних витрат, пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17 вересня 2015 року між філією Миколаївського обласного управління AT «Ощадбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір банківського вкладу № 31242314 «Гнучкий». Предметом договору є розміщення позивачем у відповідача строкового вкладу в сумі 1 500 грн з виплатою 17,5 % річних на суму вкладу.

Згідно п.2.8 та 3.3.1 вказаного договору, відповідно до ст. 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклади фізичних осіб АТ «Ощадбанк» гарантуються державою, а банк зобов`язується повернути депозит шляхом перерахування на рахунок позивача або шляхом видачі готівки.

Позивач розмістивши свої грошові кошти на рахунку Відповідача сподівався на добросовісне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо збереження його коштів.

Однак, в результаті неналежного виконання філією Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» своїх обов`язків щодо збереження грошових вкладень позивача на рахунку у банку, з рахунку позивача з використанням обладнання і програмного забезпечення відповідача, проти волі позивача, без його згоди було знято і присвоєно, а також витрачено працівником відповідача в подальшому за власним бажанням грошові кошти в розмірі 8064 гривень. В результаті чого позивачу діями представників відповідача - посадовими особами AT «Ощадбанк» заподіяно матеріальні збитки.

Згідно листа-відповіді на адвокатський запит за підписом в.о начальника філії Миколаївського обласного управління AT «Ощадбанк» від 21.12.2020 № 112.27-12/774,83726/2020-14/ вих. - за фактом неправомірного зняття грошових коштів в сумі 8064.00 грн з рахунків ОСОБА_2 , який є клієнтом ТВБВ № 10014/0101 філії Миколаївського обласного управління AT «Ощадбанк», Казанківським районним судом Миколаївської області розглядається справа у кримінальному провадженні, внесеному 01.11.2017 до ЄРДР за № 0000599, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених с.2 ст. 191, ч.3 ст. 191, с.1 ст. 358, ч.3 ст.358, ч.1 ст. 362, ч. 3 ст. 362 КК України. Збиток, у вигляді неправомірно знятих грошових коштів з рахунків відкритих на ім`я ОСОБА_2 буде відшкодований банком на користь вкладника на підставі вироку суду, при набранні ним законної сили, в даному кримінальному провадженні.

На запити позивача про повернення йому його коштів відповідач відповів відмовою, посилаючись на різні причини і підстави, незважаючи на те, що вклади фізичних осіб Державного ощадного банку України гарантуються державою.

Таким чином, відповідач на момент подання заяви не повернув позивачу суму вкладу та нарахованих відсотків, чим порушив свої зобов`язання по Договору.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, є недопустимою одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ні договором, ні жодним законом відповідач свої дії не обґрунтовує, оскільки чинне законодавство України такого права йому не надають.

Своїми діями відповідач порушив також вимоги ст. ст. 629 та 1060 ЦК України, пункт 3.3 Постанови НБУ від 03.12.2003 року №516 "Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами " (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 р. за № 1256/8577).

Крім того, попри волю позивача посадові особи AT «Ощадбанк», перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, перебуваючи на робочому місці, з використанням комп`ютерної техніки та програмного забезпечення належного відповідачу, знаходячись на робочому місці в територіальному відокремленому безбалансованому відділенні № 10014/0101 філії - Миколаївського обласного управління AT «Ощадбанк», що розташоване за адресою: Миколаївська область, смт Казанка вул. Миру 191, змінили інформацію, яка обробляється в автоматизованих системах, маючи право доступу до автоматизованої системи банку АБС Барс «Millennium», з метою укриття факту заволодіння грошовими коштами, за які відповідальні та підзвітні, достовірно знаючи, що позивач операції зі зняття грошових коштів не проводив, шляхом використання особистого логіну та паролю входу до автоматизованої системи банку АБС Барс «Millennium» увійшли до системи, після чого, повторно, внесли неправдиві відомості до вказаної системи про отримання з розрахункового рахунку № НОМЕР_1 , який оформлений на ім`я позивача, грошових коштів в сумі 8064,00 грн.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Несанкціоноване зняття коштів представниками відповідача було вчинено 01 лютого 2016 року, та з того дня, до дня подання позовної заяви 25 січня 2021 року минуло 1820 днів.

Таким чином позивач має право на відшкодування крім суми заборгованості, 3% вартості прострочення за кожен день у розмірі 440 294, 40 гривень (241 грн 92 коп. (це 3% від суми заборгованості 8064 грн.) х 1820 (кількість днів прострочення виплати) = 440 294, 40 гривень.

У зв`язку з тим, що стягнення такої великої суми може заподіяти шкоду інтересам банка та його вкладників, є необхідність у застосуванні принципу співмірності та стягненні з відповідача лише 8 064 гривень у якості 3% від суми заборгованості.

Крім того, позивач має право на інфляційні нарахування, що є способом захисту його майнових прав і інтересів, що полягає у відшкодуванні йому матеріальних втрат від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів, і гарантують отримання компенсації від відповідача за використання утримуваних ним грошових коштів за весь час прострочення в їх сплаті. Це підтверджено в постанові ВГСУ від 01.11.2012 р. № 5011- 32/5219-2012, листі від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013, постанові від 17.12.2013 р. № 14, Господарський суд Запорізької області в рішенні від 29.01.2015 р. у справі № 908/5564/14 і ВСУ у вищезазначеному листі від 01.07.2014 р.

В силу приписів ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, початком періоду для розрахунку потенційних інфляційних є наступний день після закінчення встановленого договором або законом строку сплати. Відповідно завершальним буде день, коли боржник розрахується з кредитором ( ст. 599 ЦК України).

Індекси інфляції складають (по рокам): 2016 рік - 112,4%, 2017 рік - 113,7%, 2018 рік - 109,8%, 2019 рік - 104,1 %, 2020 рік - 105,0%.

Таким чином - інфляційні втрати позивача за весь період прострочення виплати відповідачем становлять 4 304 гривні 5 копійок (вираховані шляхом віднімання від сум інфляційних втрат з період прострочки суми заборгованості), та також підлягають стягненню на користь позивача.

Крім того, проаналізувавши положення ст. 23 ЦК України, Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача, пов`язаних з позбавленням його власних коштів, він має право на відшкодування моральної шкоди, яку він оцінив у сумі 10000 грн.

Посилаючись на викладене, просив стягнути з філії Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_2 30 432, 50 грн, з яких: 8064 грн - заборгованість; 4304,50 грн - інфляційні збитки; 8064 - 3% прострочки за період заборгованості з урахуванням принципу співмірності; 10000 грн - відшкодування моральної шкоди, а також - судовий збір у сумі 908 грн.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 лютого 2021 року замінено первісного відповідача філію Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» належним відповідачем АТ «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк»).

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2022 року залучено до участі у справі у якості правонаступника після смерті позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2022 року провадження у справі у частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, з підстав передбачених п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України, закрито.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє як правонаступник після смерті ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення банківського вкладу, інфляційних витрат та пені задоволені частково. Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 , яка діє як правонаступник після смерті ОСОБА_2 , заборгованість по договору банківського вкладу за №31242314 від 17 вересня 2015 року, яка складається з суми банківського вкладу в розмірі 8064 грн та інфляційних витрат в розмірі 1587 грн 80 коп., а також судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 908 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати його в частині задоволення позовних вимог.

Зазначає, що на обґрунтування своїх вимог позивачем було зазначено існування кримінально - правових відносин щодо протиправного заволодіння грошовими коштами по депозитному рахунку № НОМЕР_1 в сумі 8 064,00 грн, яке, на думку позивача, мало місце 01.02.2016 з вини працівників банку, зокрема, провідного економіста сектору роздрібного бізнесу територіально-відокремленого безбалансового відділення №10014/0101 Філії - Миколаївське обласне управління AT «Ощадбанк» ОСОБА_4 .

Тобто, позовні вимоги обґрунтовуються обставинами кримінально-правового характеру, а не договірного. Зокрема, наведене підтверджується обставинами, на які міститься посилання у позовній заяві ОСОБА_2 , а саме: розмір заборгованості за договором банківського вкладу №31242314 від 17.09.2015 в загальній сумі 8 064.00 грн визначено позивачем за обставинами протиправного заволодіння грошовими коштами, які містилися у кримінальному провадженні № 0000599 від 01.11.2017.

Інших доказів, які обґрунтовують розмір позовних вимог (заборгованість за договором банківського вкладу) позивачем не надано та відповідні розрахунки щодо суми заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Посилається, що судом не досліджувались та в матеріалах справи відсутні будь - які докази щодо наявності або відсутності заборгованості за договором банківського вкладу №31242314 від 17.09.2015, не надано розрахунку заборгованості, з чого складається заявлена до стягнення грошова сума (депозит та/або проценти за депозитом).

Обґрунтування позовних вимог обставинами заподіяння шкоди внаслідок кримінального правопорушення, а також відсутність належного обґрунтування вимог про повернення банківського вкладу (зокрема, не доведено обставин, в чому саме полягає порушення зобов`язань за договором банківського вкладу №31242314 від 17.09.2015) вказує на правову невизначеність позову, що дає підстави стверджувати про невірний спосіб судового захисту.

Також апелянт посилається на те, що обставини та сума встановлені саме у вироку від 03.06.2021, постановленому Казанківським районним судом Миколаївської області у кримінальному провадженні № 478/1852/18 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувані, №0000599, яким визнано ОСОБА_4 , завідувача операційного сектору, старшого контролера-касира служби касових операцій філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» винною у вчинені кримінальних правопорушень та призначено покарання. Одним з епізодів даного провадження є незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 .

Проте, при винесенні оскаржуваного рішення суд не звернув увагу , що вироком від 03.06.2021 Казанківського районного суду Миколаївської області у кримінальному провадженні № 478/1852/18 встановлено завдану неправомірними діями ОСОБА_4 майнову шкоду ОСОБА_2 у сумі 5 000,00 грн, а не суму у розмірі 8064,00 грн. (яка не знайшла свого документального підтвердження).

Крім того, при розгляді кримінального провадження не встановлювались обставини наявності або відсутності заборгованості за договором банківського вкладу №31242314 від 17.09.2015, суми залишку заборгованості, тощо, про наявність яких зазначено судом першої інстанції як встановлених на підставі вироку Казанківського районного суду Миколаївської області від 03.06.2021.

Вказане свідчить про ухвалення судом рішення від 22 листопада 2022 року в частині задоволення позовних вимог на підставі припущень та нехтування дійсними обставинами справи.

Також вважає, що при нарахуванні інфляційних витрат судом було необґрунтовано взято суму 8064,00 грн, як заборгованість за договором банківського вкладу, що призвело до неправильного розрахунку.

Крім того, проаналізувавши положення ч.1,2 cт.1236, ч. 1 ст. 1245, ст. 1296, ч.1 ст. 1297 ЦК України, п. 5.11. Накату Міністерство юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», п. 9' постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів» у редакції від 01.04.2019 р. № 56 та матеріали справи, апелянт вважає, що ОСОБА_1 не набула права на банківський вклад, оскільки свідоцтвом про право на спадщину за заповітом це не передбачено, а розпорядження ОСОБА_2 щодо коштів, які йому належали не було зроблено за його життя.

Враховуючи викладене, АТ «Ощадбанк» вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи не було належним чином досліджені всі обставини справи, в результаті чого ухвалено необґрунтоване та незаконне рішення, яке підлягає скасуванню.

Проаналізувавши положення частин 3-4 ст. 12, ст. 13, ч. 6, 7 ст. 81, 367 ЦПК України, АТ «Державний ощадний банк України», зокрема, посилається на те, що судом не встановлені обставини наявності або відсутності заборгованості за договором банківського вкладу №31242314 від 17.09.2015, суми залишку заборгованості, оскільки в матеріалах справи відсутні будь - які докази щодо наявності або відсутності заборгованості за договором банківського вкладу №31242314 від 17.09.2015, розрахунку заборгованості, що судом не встановлено з чого складається заявлена до стягнення грошова сума (депозит та/або проценти за депозитом), в чому саме полягає порушення зобов`язань за договором банківського вкладу №31242314 від 17.09.2015.

Посилається апелянт також на невірність вирішення судом питання щодо розподілу судових витрат, так як позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково, а у відповідності до ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Правом на подачу відзиву позивач не скористалась.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Так, приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що 17 вересня 2015 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір №31242314 на вклад «ГНУЧКИЙ».

На виконання умов договору №31242314 на вклад «ГНУЧКИЙ» ОСОБА_2 вніс, а Банк прийняв на вклад (депозитний) рахунок №2314 на умовах цього Договору кошти в сумі 1500 грн строком на 18 місяців (до 17 березня 2017 року), зі сплатою 17,50% річних.

Згідно п.3.3.1. умов Договору Банк зобов`язується повернути Депозит шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у Філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк», або шляхом видачі готівкою та сплатити нараховані проценти, обумовлені Договором, шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_2 відкритий у Філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк», або шляхом видачі готівки.

20 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» із заявою про повернення коштів.

З листа-відповіді філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк», б/д за вих.№01639/2019-14, адресованого ОСОБА_2 на заяву від 20 серпня 2019 року вбачається, що фахівцями Управління у вересні 2017 року були виявлені порушення в роботі підпорядкованого ТВБВ №10014/0101, наслідком яких стало несанкціоноване зняття грошових коштів з рахунку, який відкритий на ім`я ОСОБА_2 та спричинення ОСОБА_2 матеріальних збитків на суму 8064 грн. За зазначеним фактом було проведено внутрішнє службове розслідування (висновок від 12.10.2019 року), матеріали якого передані до правоохоронних органів. Виявлений фахівцями Управління факт шахрайства та спричинення ОСОБА_2 збитків в сумі 8064 грн, також знайшов своє підтвердження в ході проведеного слідства. Обвинувальний акт слідства у кримінальному провадженні направлено до суду. Зазначено, що нанесений винною особою збиток не відшкодований та керуючись нормативними документами, які регламентують роботу АТ «Ощадбанк», повернення ОСОБА_2 коштів, що не санкціоновано зняті, відбудеться за результатами судового рішення (а.с.7, т.1).

Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2021 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.191, ч.3 ст.358, ч.3 ст.362, ч.1 ст.70 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади з організаційно-розпорядчими функціями або повною матеріальною відповідальністю на строк 3 роки, з застосуванням ст.75, ст.76 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк тривалістю 3 роки. Цивільний позов АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ «Державний ощадний банк України» матеріальну шкоду в сумі 24 670 (двадцять чотири тисячі шістсот сімдесят гривень) грн 23 коп. Зазначений вирок набрав законної сили 06 липня 2021 року.

Зазначеним вироком встановлено, що 06 лютого 2017 року, обвинувачена ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді провідного економіста сектору роздрібного бізнесу знаходячись на робочому місці в територіальному відокремленому без балансовому відділенні №10014/0101 Філії - Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк», що розташоване за адресою: Миколаївська область, смт. Казанка, вул. Миру, 191, маючи злочинний умисел, направлений на підробку офіційних документів, з метою укриття факту заволодіння грошовими коштами, за які відповідальна та підзвітна, достовірно знаючи, що ОСОБА_2 06 лютого 2017 року операції зі зняття грошових коштів з розрахункового рахунку № НОМЕР_3 оформленого на його ім`я не проводив, повторно, внесла неправдиві відомості до автоматизованої системи банку АБС Барс «Міllennium» про отримання ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 5 004 грн, після чого роздрукувала з вказаної системи заяву на видачу готівки №31242314 на ім`я ОСОБА_2 на суму 5 000 грн. Далі обвинувачена ОСОБА_4 поставила на вказаному документі підпис від імені клієнта ОСОБА_2 та власний підпис надавши йому статус офіційного, тим самим підробивши офіційний документ.

Посилаючись на зазначені обставини та положення ч.6 ст.82 ЦПК України, суд дійшов висновку, що обставини привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно, та щодо винуватості ОСОБА_4 не потребують доказування, оскільки вони встановлені вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2021 року, який набрав законної сили.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що встановлення судом у вироку цих обставин, свідчить про укладення між банком і вкладником договору банківського вкладу, і ці обставини не потребують доказування в цивільній справі.

Та обставина, що позивачем ОСОБА_2 внесені грошові кошти, також свідчить про укладення між ним та банком договору банківського вкладу. Письмова форма додержана, договір не розірвано в судовому порядку, не визнано недійсним, тому його чинність презюмується.

З огляду на те, що позивач правомірно сподівався на отримання економічної вигоди при укладені договору вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами вже після передачі їх на депозит, отже, вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача. Позивач не може бути відповідальним за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ним виконані умови укладеної угоди.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Миколаївка Казанківського району Миколаївської області, про що 08 червня 2021 року складено відповідний актовий запис №162, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Казанківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 червня 2021 року (копія).

З копії спадкової справи №115/2021, заведеної Приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Корж М.В., від 23 липня 2021 року вбачається, що спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 є його дочка - ОСОБА_1 , яка прийняла всю спадщину заявою № 319, поданою у встановлений законодавством строк 23.07.2021 року (а.с.174-219 том 1).

Проаналізувавши положення ч.ч.1, 2 ст.202, ст. ст. 1058, 1060, ч.2 ст. 1070, ст. 1074 ЦК України, ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.525, 526, 599, 611, 625 ЦК України, а також те, що після закінчення строку дії договору банківського вкладу, вклад (депозит) в сумі 8064 грн позивачу ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , повернуто не було, суд дійшов висновку про наявність підстав для захисту прав вкладника ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , шляхом стягнення вказаних коштів у судовому порядку.

При цьому суд виходив з того, що ступінь вини працівника банку, який привласнив кошти фізичних осіб (клієнтів), не впливає на обов`язок банку щодо належного виконання взятих на себе зобов`язань за відповідними договорами.

Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення суми інфляційних витрат та пені, передбаченої ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». З врахуванням зазначеної заяви суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , суму інфляційних витрат в межах загального строку позовної давності, тобто за останні три роки, що передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду, а саме з 05.02.2018 року по 05.02.2021 року.

Грошове зобов`язання відповідача щодо повернення банківського вкладу в сумі 8064 грн на підставі Договору №31242314 на вклад «ГНУЧКИЙ» від 17 вересня 2015 року прострочене, тому інфляційні втрати підлягають стягненню за період з 05.02.2018 року по 05.02.2021 року, а саме 36 місяців - 100,9% *101,1% *100,8% *100,0% *100,0% *99,3% *100,0% *101,9% *101,7% *101,4% *100,8% *101,0% *100,5% *100,9% *101,0% *100,7%* 99,5% *99,4% *99,7% *100,7% *100,7% *100,1%* 99,8% *100,2% *99,7% *100,8% *100,8% *100,3% *100,2% *99,4% *99,8% *100,5% *101,0% *101,3% *100,9% *101,3%, сукупний індекс інфляції 119,69%. Інфляційні втрати складають: 8064 * 119,69% - 8064 = 1587 грн 80 коп.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення пені, на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», в розмірі 3% за прострочення зобов`язання, суд першої інстанції зазначив, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена ч.5 ст.10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Судом встановлено, що Договір №31242314 на вклад «ГНУЧКИЙ» укладений між сторонами 17 вересня 2015 року строком на 18 місяців, тобто до 17 березня 2017 року.

Після припинення такого договору між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, застосовуються приписи ст.625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто, з моменту припинення договору банківського вкладу Закон України «Про захист прав споживачів» правовідносини сторін не регулює, а відтак пеня відповідно до ч.5 ст.10 цього Закону не нараховується.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день прострочення зобов`язання.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов остаточного висновку, що з відповідача слід стягнути на користь ОСОБА_1 , яка діє як правонаступник після смерті ОСОБА_2 , заборгованість по Договору № 31242314 на вклад «ГНУЧКИЙ» від 17 вересня 2015 року, яка складається з суми банківського вкладу в розмірі 8064 грн та інфляційних витрат в розмірі 1587 грн 80 коп.

Рішення суду в частині відмови у задоволення позовних вимог про стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день прострочення зобов`язання ніким із учасників справи не оскаржене в установленому законом порядку. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в зазначеній частині апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Суд першої інстанції правильно встановив, що між сторонами виникли та існують договірні правовідносини.

Так, частинами першою, другою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір є різновидом правочину.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У частині першій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

У статті 1059 ЦК України врегульовані питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 у справі № 6-352цс16 зроблено правовий висновок про те, що договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Верховний Суд України вказав, що при розгляді цієї справи суди дійшли помилкового висновку щодо спричинення шкоди діями працівника банку вкладнику, адже з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода вищезазначеним злочином. Вкладник має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу з урахуванням нарахованих процентів згідно умов укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц та від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц зроблено висновок про те, що банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Відносини між клієнтом та банком з приводу банківського вкладу варто розглядати через призму договірних.

Укладення договору банківського вкладу та внесення ОСОБА_2 коштів за даним договором на загальну суму 19064грн. встановлено судом і не заперечується сторонами у справі.

У справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) (№ 2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати, і якщо він використовує її на власну користь, банк повинен повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад у банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) і є одним з основоположних елементів правової держави («Неждет Сахін і Періхан Шахін проти Туреччини» (Nejdet Sahin and Perihan Sahin v. Turkey), № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції).

Цей же принцип закріплено у статті 41 Конституції України.

Згідно матеріалів справи, відповідачем перед зверненням до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення, 12 жовтня 2019 року було проведено внутрішнє службове розслідування, яким встановлено, що на ім`я ОСОБА_2 в ТВБВ № 10014/0101 станом на 04.10.2017 відкрито наступні вкладні рахунки: 30.06.2016 № НОМЕР_5 за договором № 37002314 на вклад «Класичний» на ім`я фізичної особи із сумою вкладу 40300,00 грн, 06.02.2017 № 4114 за договором № 40664414 «Мій пенсійний депозит» на ім`я фізичної особи із сумою вкладу 5000,00 грн, 06.02.2017 № 4414 за договором № 4066414 «Мій пенсійний депозит» на ім`я фізичної особи із сумою вкладу 5000,00 грн. Відсотки по вкладним рахункам клієнта відповідно до умов вищевказаних договорів зараховуються на картковий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_2 № НОМЕР_2 .

В ході службового розслідування ОСОБА_5 надав письмову заяву щодо відсутності претензій по вкладному рахунку № НОМЕР_5 за договором № 37002314 від 30.06.2016 на суму 40300.00 грн.

Також ОСОБА_2 надав ощадну книжку по рахунку № НОМЕР_1 за договором № 30242314, яка містить наступні записи: 17.09.2015 - приход 1500.00 грн, залишок 1500.00 грн; 5.10.2015 - приход 5064,00 грн., залишок 6564.00 грн; 28.10.2015 - приход 1000.00 грн, залишок 7564.00 грн; 01.02.2016 - приход 1000,00 грн залишок 8564,00 грн; 29.07.2016 - приход 1500,00 грн, залишок 10064.00 грн; 02.09.2016 - приход 1000,00 грн, залишок 11064.00 грн; 10.10.2016- приход 8000,00 грн., залишок 19064,00 грн; 06.02.2017 виправлено на 01.04.2017 - видаток 1000 грн, залишок 18064.00 грн.

ОСОБА_2 зазначив, що на його ім`я в ТВБВ № 10014/ 0101 наявний вкладний рахунок із сумою вкладу 18064.00 грн. Фактично рахунок № НОМЕР_1 відкрито 17.09.2015 на суму 1500.00 грн, 05.10.2015 рахунок поповнено на суму 5064,00 грн, 28.10.2015 поповнено на 1000.00 грн, 01.02.2016 поповнено на 1000,00 грн, 29.07.2016 поповнено на 1500,00 грн, 02.09.2016 поповнено на 1000,00 грн, 10.10.2016 поповнено на 8000,00 грн, 06.02.2017 з рахунку знято 19064,00 грн та закрито рахунок.

Операцію 06.02.2017 зі зняття готівки з рахунку в сумі 19064,00 грн в АБС Барс "Міllennium" проведено: 1-ша віза провідного економіста сектору роздрібного бізнесу ТВБВ №10014/0101 ОСОБА_4 , 2-га віза старшого контролера-касира сектору касових операцій ТВБВ № 10014/0101 ОСОБА_6 .

Таким чином, як зазначено в висновку службового розслідування, банком в ході службового розслідування було встановлено, що 06.02.2017 ОСОБА_4 , перебуваючи на робочому місці в касовій зоні приміщення ТВБВ № 10014/0101 (смт Казанка), знаючи, що на рахунку клієнта № НОМЕР_1 ОСОБА_2 наявні грошові кошти, виготовила завідомо неправдивий документ - роздрукувала в АБС Барс "Міllennium" заяву на видачу готівки № 31242314(#88535839) на ім`я ОСОБА_5 на суму 19064,00 грн та поставила в ній підпис від імені клієнта ОСОБА_2 , завізувала операцію з видачі грошових коштів в АБС Барс "Міllennium", передала заяву на видачу готівки ОСОБА_6 , яка завізувала операцію з видачі грошових коштів в АБС Барс "Міllennium".

Також в висновку службового розслідування зазначено, що при звернені клієнта ОСОБА_2 до ОСОБА_4 з метою отримання коштів в сумі 1000,00 грн з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на його ім`я, відповідно наданих письмових пояснень клієнта, ОСОБА_4 видала йому кошти в сумі 1000,00 грн, про що здійснено відповідний запис в ощадній книжці по рахунку № НОМЕР_1 , без документального оформлення операції, при чому в ощадній книжці проставлена дата отримання коштів в сумі 1000,00 грн 06.02,2017, яка виправлена на 01.04.2017.

Після цього 06.02.2017 ОСОБА_4 , перебуваючи на робочому місці в касовій зоні приміщення ТВБВ № 10014/0101 (смт Казанка), відкрила вкладний рахунок № НОМЕР_3 за договором №406641114 на вклад «Мій пенсійний депозит» із сумою вкладу 5000.00 грн, роздрукувала в АБС Барс "Міllennium" заяву на переказ готівки № 40664414 (#8854353) грн ім`я ОСОБА_2 на суму 5000,00 грн та поставила в ній підпис від імені клієнта ОСОБА_2 , завізувала операцію з прийому грошових коштів в АБС Барс " Міllennium", роздрукувала договір депозитного вкладу, проставила на ньому підпис від імені клієнта. Підписи в графі «клієнт» на заяві на переказ готівки № 40664414 та в договорі №406641114 на вклад «мій пенсійний депозит» не відповідають зразку підпису ОСОБА_2

БПК № НОМЕР_6 по рахунку № НОМЕР_2 , на який зараховуються проценти по депозитних рахунках ОСОБА_2 , знаходиться у клієнта.

Здійснивши зазначену перевірку та проаналізувавши встановлені ним обставини, банк дійшов остаточного висновку, що 06.02.2017 ОСОБА_4 закрила рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 із сумою вкладу 19064,00 грн, видала клієнту кошти в сумі 1000,00 грн, відкрила вкладні рахунки на ім`я ОСОБА_2 № НОМЕР_7 із сумою вкладу 5000,00 грн, та № 4414 із сумою вкладу 5000,00 грн, а залишок коштів в сумі 8064,00 грн, що належать ОСОБА_7 , касиром ОСОБА_6 з каси було віддано ОСОБА_4 , чим спричинено збиток АТ «Ощадбанк» у сумі 8064,00 грн.

На такі ж обставини посилався банк в заяві про вчинення кримінального правопорушення від 24.10.2017 року.

Згідно висновку експерта Миколаївського НДЕКЦ № 391 від 12.09.2018р., проведеного в межах кримінального провадження, який судом розцінюється як письмовий доказ у даній цивільній справі, підпис в заяві на видачу готівки № 31242314 від 06 лютого 2017р. та в заяві на переказ готівки від 06 лютого 2017р. вчинено не ОСОБА_7 , а іншою особою.

Крім того, вироком у кримінальній справі № 478/1852/18 встановлені обставини, які згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню у даній справі, про те, що 06.02.2017 року ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді провідного економіста сектору роздрібного бізнесу знаходячись в територіальному відокремленому безбалансовому відділенні №10014/0101 Філії - Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк», що розташоване за адресою: Миколаївська область, смт. Казанка, вул. Миру, 191, маючи корисливий умисел, направлений на привласнення ввірених їй грошових коштів, будучи матеріально відповідальною особою, достовірно знаючи, що на розрахунковому рахунку № НОМЕР_3 , який оформлений на ім`я ОСОБА_2 , наявні грошові кошти, які підлягають видачі клієнту, повторно, внесла неправдиві відомості до автоматизованої системи банку АБС Барс «Міllennium» про видачу готівки ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 5000,00 грн. та забрала з каси, ввіреної на підставі укладеного договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, грошові кошти в сумі 5 000,00 грн., тим самим привласнивши їх та розпорядившись ними на власний розсуд, чим спричинила матеріальні збитки АТ «Ощадбанк» суму 5 000,00 гривень.

За такого, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про отримання ОСОБА_7 06.02.2017р. коштів у сумі саме 19064,00 грн з рахунку № НОМЕР_1 в касі та коштів у сумі 5000грн. з рахунку № НОМЕР_3 , а також про те, що вироком суду підтверджено спричинення ОСОБА_2 матеріального збитку у розмірі 5000грн., оскільки вироком суду встановлено, що шкода у розмірі 5000грн. зазначеними діями ОСОБА_4 спричинена саме банку та стягнута з обвинуваченої вироком на користь банку.

З огляду на те, що обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами вже після передачі їх на депозит, отже, вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача. Позивач не може бути відповідальними за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ним виконані умови укладеної угоди. Тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність між сторонами договірних правовідносин за договором банківського вкладу та їх неналежне виконання відповідачем.

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц зроблено висновок про те, що зобов`язання з відшкодування шкоди, як правило, може мати місце лише за відсутності договірних правовідносин. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу та застосування наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором.

Такі висновки узгоджуються з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16.

Апеляційний суд також вважає, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

З урахуванням викладеного апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не згоди з рішенням суду в цій частині.

Належних та допустимих доказів виконання відповідачем договірних відносин по поверненню ОСОБА_2 коштів у сумі 8064грн., неправомірно знятих працівником банку з його банківського рахунку№ НОМЕР_1 , відповідачем суду надано не було.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про стягнення з відповідача не повернутих ОСОБА_2 коштів по банківському вкладу на підставі договору № 31242314 на вклад «ГНУЧКИЙ» у сумі 8064 грн. з урахуванням інфляційних втрат за останні 3 роки перед зверненням до суду з позовом у сумі 1587грн.

За такого, доводи апеляційної скарги про необґрунтоване взяття судом для нарахування інфляційних витрат суми 8064,00 грн, як заборгованості за договором банківського вкладу, що на думку апелянта призвело до неправильного розрахунку, апеляційний суд відхиляє як такі, що спростовуються матеріалами справи, наведеними в тексті постанови.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_1 права вимоги за позовом через те, що вона, на думку апелянта, не набула права на банківський вклад, оскільки свідоцтвом про право на спадщину за заповітом це не передбачено, а розпорядження ОСОБА_2 щодо коштів, які йому належали не було зроблено за його життя.

Так, згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом(ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст.1223 ЦК України).

В той же час, вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Заповіт, складений після того, як було зроблене розпорядження банку (фінансовій установі), повністю або частково скасовує його, якщо у заповіті змінено особу, до якої має перейти право на вклад, або якщо заповіт стосується усього майна спадкодавця (ст.1228 ЦК України).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. При цьому згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом (ст. 1245 ЦК України).

Згідно матеріалів справи ОСОБА_2 за життя 22 травня 2014 року склав заповіт, яким все своє майно, що належить чи буде належати йому, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, а також все те, на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_1 , яка у визначений законом 6-місячний строк після смерті ОСОБА_2 прийняла спадщину за вищезазначеним заповітом, про що свідчить її заява до нотаріуса від 23 липня 2021р.

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч.1 ст.1297 ЦК України).

ОСОБА_1 отримала 3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.06.2022 року на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на адресою АДРЕСА_1 , а також на земельні ділянки площею 3,7826га та 0,6230га.

Матеріали справи свідчать також про те, що ОСОБА_2 , як вкладник, не скористався за життя своїм правом зробити відповідне розпорядження банку на його вклад у банку на випадок своєї смерті.

За такого спадкування вкладу відбувається на загальних підставах.

Тлумачення ст. ст. 1268 та 1296 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. При цьому виникнення у спадкоємця права на спадщину пов`язується саме з її прийняттям. Закон не обмежує спадкоємця в часі отримання свідоцтва про право на спадщину, а тільки передбачає його обов`язок звернутися за отриманням свідоцтва на майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація.

За такого ствердження апелянта, що не надання правонаступником суду розпорядження ОСОБА_2 щодо спадкування грошових коштів на випадок його смерті, зробленого за його життя, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо коштів, які належали ОСОБА_2 , свідчать про не набуття ОСОБА_1 права на спадкування коштів на банківському вкладі ОСОБА_2 , є помилковим.

Не погоджується колегія суддів також з доводами апеляційної скарги про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог через відсутність в позовній заяві належного обґрунтування вимог про повернення банківського вкладу та правову невизначеність позову, що на думку апелянта, дає підстави стверджувати про невірний спосіб судового захисту.

При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя. Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суд має ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України зазначено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено завдання суду при здійсненні правосуддя та вказано, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (ч.1 ст. 264 ЦПК України).

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Помилкове правове обґрунтування позовних вимог не є перешкодою в доступі до правосуддя, а відмова у задоволенні позовних вимог з цих підстав є порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Не є підставою для відмови в задоволенні позову також посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у справі, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

У вказаній справі зміст позовних вимог становлять вимоги позивача щодо повернення банком суми вкладу, інфляційних втрат та моральної шкоди у зв`язку з порушенням умов договорів банківського вкладу. Правильне встановлення змісту правовідносин між банком і вкладником як договірних імперативно визначає і способи захисту - примусове виконання в натурі обов`язків щодо повернення вкладу на умовах, визначених договорами (стаття 1060 ЦК України), щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (частина друга статті 625 ЦК України) та відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 23 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається наявність спору між позивачем - вкладником банку та відповідачем - банком щодо сум банківського вкладу, яким заволоділи працівники банку при перевищенні посадових обов`язків та які не повернуті вкладнику. Відповідач заявлені позивачами позовні вимоги не визнає.

Наявність повноти судового захисту залежить від дій саме суду, який відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України має справедливо, неупереджено та своєчасно вирішити спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У разі неправильної кваліфікації позивачем змісту правовідносин не можуть наступати негативні для позивача наслідки, навіть за формальних підстав, тому що за змістом статті 13 ЦПК України мають значення вимоги та докази, на яких суд ґрунтує своє рішення. Помилка у визначенні правової природи юридичних фактів, здійсненої позивачем, не має істотного значення. Неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону в праві на судовий захист права, інакше порушується фундаментальне право особи на справедливий суд.

Суд, який розглядає справу, має право і зобов`язаний самостійно визначити та кваліфікувати правовідносини, які виникли між сторонами, та застосувати відповідну норму права чи закон, який регулює спірні правовідносини.

Наслідком відмови в задоволенні позову з підстав неналежного правового обґрунтування позивачем підстав позову фактично стане обмеження самої можливості розгляду заявленого позивачем позову і як наслідок гарантованого національним і міжнародним законодавством права особи на доступ до правосуддя.

Саме про таке застосування норм права йде мова і у правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц.

Приймаючи рішення у справі, суд хоч і дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за банківським вкладом у сумі 8064грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 1587, 80грн., проте до такого висновку дійшов фактично в результаті аналізу обставин, встановлених вироком суду, без встановлення та дослідження інших доказів, які характеризують правовідносини сторін з урахуванням заявлених позовних вимог, та заперечень відповідача проти позову, тому апеляційний суд вважає необхідним змінити рішення суду, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Крім того, задовольнивши позовні вимоги частково, суд, в порушення вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стягнув з відповідача на користь позивач всю суму сплаченого судового збору при подачі позову у розмірі 908грн.

Оскільки позовні вимоги задоволені на 32%, то з відповідача на користь позивача підлягала стягненню сума судового збору у розмірі 291грн. (908грн х32%:100%=290,56грн).

При цьому апеляційний суд враховує роз`яснення, викладені п. 36 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», про те, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

За такого рішення суду підлягає зміні також в частині стягнутої з відповідача на користь позивача суми судового збору, а саме зменшення її з 908грн до 291грн.

Інші доводи апеляційної скарги, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до частин першої, другої і четвертої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення за умови, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанцій ухвалено частково без додержання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанцій змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, та зменшивши суму стягнутого судового збору з відповідача на користь позивача з 908грн. до 291грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови та зменшивши суму судового збору, яка стягнута з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 , яка діє як правонаступник після смерті ОСОБА_2 , з 908 грн. до 291грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 17 лютого 2023 року