печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2023 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Музика В.П.

справа №757/37637/21-ц

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Державне підприємство «ІНФОРМАЦІЙНІ СУДОВІ СИСТЕМИ»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «ІНФОРМАЦІЙНІ СУДОВІ СИСТЕМИ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

представник позивача - адвоката Коломієць І. М.

представник відповідача - адвокат Дзяткевич А. В.

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом у якому просить стягнути із Державного підприємства «ІНФОРМАЦІЙНІ СУДОВІ СИСТЕМИ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період із 19.06.2020 року до 05.07.2021 року в розмірі 863 238, 56 грн та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що 18 травня 2020 року позивача було звільнено з посади першого заступника генерального директора за власним бажанням у зв?язку із невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю за статтею 38 К3пП України, а саме - у зв?язку із простроченням виплати заробітної плати.

В заяві про звільнення від 18.05.2020 року позивач просив видати йому довідку про роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи та розміру заробітної плати.

Також в заяві про звільнення від 18.05.2020 року зазначено про необхідність проведення виплат усіх сум, що належать позивачеві від підприємства, при звільненні, зокрема, вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

За результатами розгляду заяви позивача про звільнення 18 травня 2020 року відповідачем було видано наказ №83-к про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст. 38 К3пП України, де зазначено наступне: «питання щодо проведення повного розрахунку при звільненні притримується до закінчення роботи тимчасово діючої комісії, яка проводить службове розслідування щодо питань складання Аудиторського звіту за результатами аудиту поточного стану розробки та наявних функціональних можливостей прикладного програмного забезпечения, яке створювалось Адміністратором відповідно до договорів з побудови компопентів ЄСІТС у 2018-2019 роках та фінансування робіт з його складання».

Вказує, що одночасно відповідач надав позивачу лист від 18.05.2020 року №2282/6/05-00-20, в якому зазначено, що питання проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 притримується.

3 приводу невиплати позивачу заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою, яку було розглянуто судом, справа № 757/25384/20-ц.

Рішенням суду першої інстанції від 08.09.2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково та стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 24 631, 58 грн, вихідну допомогу в розмірі 203 914, 31 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 87 180, 82 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 74 445, 02 грн та компенсації моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 18.03.2021 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було змінено. Судом апеляційної інстанції було вирішено стягнути з державного підприємства «Інформаційні судові системи» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 24 631 (двадцять чотири тисячі шістсот тридцять одна) грн 58 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов?язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України, компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 87 180 (вісімдесят сім тисяч сто вісімдесят) грн 82 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов?язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 70 237 (сімдесят тисяч двісті тридцять сім) грн 26 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов?язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

В частині стягнення вихідної допомоги та компенсації моральної шкоди рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року було залишено без змін.

Вказує, що рішення Печерського районного суду в частині виплати заборгованості по заробітній платі в розмірі 24 631,58 гривень (до відрахування при виплаті податків, обов?язкових платежів та зборів) було виконано боржником (платіжне доручення №238677 від 10.09.2020 року). В частині виплати компенсації за невикористану відпустку зазначене рішення суду було виконано боржником частково в розмірі 50 352,13 гривень (платіжне доручення №239205 від 06.10.2020 р.). Невиконана частина станом на 05.07.2021 року становила 19 828,43 (дев?ятнадцять тисяч вісімсот двадцять вісім гривень, 43 коп.), а до відрахування при виплаті податків, обов?язкових платежів та зборів - 24 631,58 гривень.

За результатами судового розгляду справи Печерським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито 2 виконавчих провадження: провадження №65498977 - щодо примусового виконання рішення суду від 08.09.2020 року та №65498689 - щодо виконання додаткового рішення від 18.09.2020 року про стягнення судових витрат, в т.ч. витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 24 120,00 грн та суми сплаченого судового збору в розмірі 3 463,59 грн, а всього 27 583,59 грн.

03.06.2021 року ОСОБА_1 отримав 27 583,59 грн від держказначейської служби в межах виконавчого провадження №65498689 на виконання додаткового рішення.

До 05.07.2021 року фактично ОСОБА_1 було виплачено 144 516,93 гривень, а повний розрахунок при звільненні мав бути здійснений в сумі 293 923,29 гривень.

Таким чином, вважає, що станом до 05.07.2021 року ОСОБА_1 не було виплачено належних звільненому працівникові сум в повному розмірі, а саме: за період із 19.06.2020 року по 05.07.2021 року, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2021 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, та надано позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення ухвали (а.с. 77, т. 1).

13.08.2021 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків (а.с. 79-82, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 15.09.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів (а.с. 83, т. 1).

Вказану ухвалу направлено на адресу сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 84-85, т. 1).

25.10.2021 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08.09.2020 року, справа №757/25384/20-ц, всі позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені судом (повністю або частково), зокрема, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 70 237, 26 грн., (що відповідно до Рішення суду вже був сплачений Підприємством на користь ОСОБА_1 ). Тобто з огляду на обставини, стає зрозумілим, що Підприємство повністю виконало свої зобов?язання перед ОСОБА_1 , що передбачені КЗпП України, зокрема середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 70 237, 26 грн. Після ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, та у випадку подальшого невиконання такого рішення положення статей 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов?язання роботодавця виплатити заборгованість із належних звільненому працівникові сум змінюється на зобов?язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. За таких обставин ввідповідач вважає, що після ухвалення судом рішення, зокрема, про стягнення суми вихідної одноразової грошової допомоги при звільненні та звернення такого рішення до виконання відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються Законом України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», а тому положення статті 117 К3пП України, яка передбачає право на отримання компенсації за затримку проведення виплат при звільненні, до таких правовідносин застосовуватись не можуть. Таким чином, немає обгрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право ОСОБА_1 на отримання компенсації за затримку розрахунку, що мала місце після того, як сума такої компенсації була встановлена судом (а.с. 98-124, т. 1).

29.10.2021 року надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за період з 19.06.2020 року по день фактичного розрахунку 05.07.2021 року є новою позовною вимогою, яка є предметом позову у цій справі №757/37637/21-ц, а відповідач виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку не за весь період прострочення зазначеної виплати (а.с. 126-134, т. 1).

18.11.2021 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено, що нормативно-правове обгрунтування позовних вимог позивача у даній позовній заяві повністю співпадає із нормативно-правовим обгрунтуванням позивача у позовній заяві по справі №757/25384/20-ц. Стаття 116 К3пП України, покладає на підприємство, установу, організацію обов?язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов?язку наступає передбачена статтею 117 кЗпП України відповідальність. Оскільки, Підприємство свій обов?язок перед позивачем виконало повністю в частині повного розрахунку виплатити всіх сум, що належать останньому, тому ст. 117 К3пП України не може бути застосована до відповідача (а.с. 152-175, т. 1).

30.06.2022 року від відповідача надійшли пояснення, у яких зазначено, що Постановою Київського апеляційного суду від 18.03.2021 року у справі №757/25384/20-ц змінено рішення суду першої інстанції та в загальному стягнуто з державного підприємства «Інформаційні судові системи» на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 395 963,97 грн (без вирахування податку). При цьому, позивач в новому позові просить стягнути середній заробіток за час затримки у сумі 863 238, 56 грн, а отже ці вимог не є співмірними із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених ним до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому відповадачем було повіність виплачено суму боргу, а посилання позивача на те, що йому начебто було недоплачено за вказаним рішенням грошові кошти не відповідачють дійсності (а.с. 194-222, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 226, т. 1).

Сторони у судове засідання не з?явились, повідомлялись належним чином.

Представник позивача - адвокат Коломієць І. М. подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу в судовому засіданні за відсутності позивача та його представника, з урахуванням пояснень представника позивача - адвоката Коломієць І. М., наданих у судовому засіданні 30.01.2023 року, а також у відсутність відповідача та його представника, з урахуванням пояснень представника відповідача - адвоката Дзяткевич А. М., наданих у судовому засіданні 30.01.2023 року, та обставин, зазначених нею у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З 09 липня 2019 року ОСОБА_1 працював в ДП «ІНФОРМАЦІЙНІ СУДОВІ СИСТЕМИ» на посаді Заступника генерального директора, а з 10 вересня 2019 року після переведення - на посаді першого заступника генерального директора, про що є відповідні записи в трудовій книжці (а.с. 33-45).

18 травня 2020 року позивача звільнено з посади першого заступника генерального директора за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме - у зв`язку із простроченням виплати заробітної плати.

В заяві про звільнення від 18.05.2020 року позивач просив видати йому довідку про роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи та розміру заробітної плати. Також в заяві про звільнення від 18.05.2020 року зазначено про необхідність проведення виплат усіх сум, що належать позивачеві від підприємства, при звільненні, зокрема, вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

За результатами розгляду заяви позивача про звільнення 18 травня 2020 року відповідачем було видано наказ №83-к про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст. 38 К3пП України, де зазначено наступне: «питання щодо проведення повного розрахуику при звільненні притримується до закінчення роботи тимчасово діючої комісії, яка проводить службове розслідування щодо питань складання Аудиторського звіту за результатами аудиту поточного стану розробки та наявних функціональних можливостей прикладного програмного забезпечения, яке створювалось Адміністратором відповідно до договорів з побудови компопентів ЄСІТС у 2018-2019 роках та фінансування робіт з його складання».

Одночасно відповідач надав позивачу лист від 18.05.2020 року №2282/6/05-00-20, в якому зазначено, що питання проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 притримується » (а.с. 46).

3 приводу невиплати позивачу заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою, яку було розглянуто судом, справа № 757/25384/20-ц.

Рішенням суду першої інстанції від 08.09.2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково та стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 24 631, 58 грн, вихідну допомогу в розмірі 203 914, 31 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 87 180, 82 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 74 445, 02 грн та компенсації моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн (а.с. 47-51).

Постановою Київського апеляційного суду від 18.03.2021 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було змінено. Судом апеляційної інстанції було вирішено стягнути з державного підприємства «Інформаційні судові системи» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 24 631 (двадцять чотири тисячі шістсот тридцять одна) грн 58 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов?язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України, компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 87 180 (вісімдесят сім тисяч сто вісімдесят) грн 82 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов?язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 70 237 (сімдесят тисяч двісті тридцять сім) грн 26 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов?язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

В частині стягнення вихідної допомоги та компенсації моральної шкоди рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року було залишено без змін (а.с. 53-65).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

За положеннями статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у якій зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року, справа №1540/3742/18, зазначено, що компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України «Про оплату праці» так і Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не підлягає компенсації.

Постановою Верхового Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року, справа №682/3060/16-ц, зроблено висновок, що відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 21 лютого 2019 року, справа № 225/4384/16-ц, вказано, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Посилання заявника на те, що існує два варіанти стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку - по день проведення фактичного розрахунку або по день постановлення рішення суду, і законом не передбачено одночасне застосування обох вказаних варіантів (застосування одного варіанту виключає застосування іншого), є неспроможними, оскільки невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум - це триваюче правопорушення, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 зроблено висновок, що середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати).

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц та постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 826/12721/17.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, а саме з висновком, викладеним у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», відповідно до пункту 57 якого частина друга статті 117 КЗпП України, що передбачає право на отримання компенсації у випадку встановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 цього Кодексу. Після ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, та у випадку подальшого невиконання такого рішення положення статей 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов?язання роботодавця виплатити заборгованість із належних звільненому працівникові сум замінюється на зобов?язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

За таких оставин, враховуючи, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08.09.2020 року, справа №757/25384/20-ц, всі позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені судом (повністю або частково), зокрема, снягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 70 237, 26 грн, суд приходить до висновку, що положення статті 117 К3пП України, яка передбачає право на отримання компенсації за затримку проведення виплат при звільненні, до таких правовідносин у цивільній справі №757/37637/21-ц, яка розглядається судом, застосовуватись не можуть.

Так, після ухвалення судового рішення у справі №757/25384/20-ц, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені судом частково, в тому числі і середній заробіток за час затримки розрахунку, та у випадку подальшого невиконання такого рішення положення статей 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов?язання роботодавця виплатити заборгованість із належних звільненому працівникові сум змінюється на зобов?язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Так, посилання позивача на те, що у нього виникло право на підставі ст. 117 КЗпП України на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не відповідає дійсності та нормам чинного законодавства України.

Таким чином, немає обгрунтованих підстав стверджувати, що ці положення, на які посилається позивач, передбачають право ОСОБА_1 на отримання компенсації за затримку розрахунку, що мала місце після того, як сума такої компенсації була встановлена судом.

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Отже, суд приходить до висновку, що звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період із 19.06.2020 року до 05.07.2021 року не є належним способом захисту права позивача, оскільки у даних правовідносинах не застосовуються положення ст. 117 КЗпП України, а відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах.

При цьому, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Також суд вважає за необхідне зазначити, що нормативно-правове обгрунтування позовних вимог позивача у даній позовній заяві повністю співпадає із нормативно-правовим обгрунтуванням позивача у позовній заяві по справі №757/25384/20-ц, після ухвалення рішення у якій, зобов?язання роботодавця виплатити заборгованість із належних звільненому працівникові сум замінилось на зобов?язання виконати судові рішення на користь позивача, а отже позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 3, 47, 94, 116, 117 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 51, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «ІНФОРМАЦІЙНІ СУДОВІ СИСТЕМИ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Державне підприємство «ІНФОРМАЦІЙНІ СУДОВІ СИСТЕМИ», адреса: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, .

Повний текст рішення складено 10.02.2023 року.

Суддя Г. О. Матійчук