КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 753/7089/18
провадження № 22-ц/824/1174/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Кошель К. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфамарис Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумової Ольги Іванівни, Київської міської ради, треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Княже 14», Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 про усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю шляхом визнання договору купівлі-продажу нікчемним, визнання незаконним рішення, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора та запису про реєстрацію права власності, зобов`язання вчинити дії, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - адвоката Баховського Михайла Михайловича та представника правонаступника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - адвоката Кіщук Тетяни Василівни на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року в складі судді Трусової Т. О.,

встановив:

19.04.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що вона є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 .

04.12.2016 співвласники будинків АДРЕСА_2 на установчих зборах прийняли рішення про створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Княже-14» (далі - ОСББ «Княже-14»), державна реєстрація якого проведена 21.04.2017.

Під час створення ОСББ «Княже-14» позивачу стало відомо, що приміщення загального користування будинку АДРЕСА_3 , яке запроектовано, побудовано та прийнято в експлуатацію, як колясочна, площею 26,7 кв.м. зареєстровано на праві власності за ФОП ОСОБА_3 на підставі рішення 6 сесії V скликання Дарницької районної в м. Києві ради від 14.06.2007 №15 «Про приватизацію об`єктів комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва», у п. 33 Додатку до якого було включено об`єкт приватизації під назвою «нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 способом приватизації - викуп».

На підставі вказаного рішення Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва укладено з СПД - ФО ОСОБА_3 договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення, що 18.07.2007 посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М. І.

Рішеннями державного реєстратора від 16 лютого 2018 року зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 як об`єкт права власності - нежилі приміщення в «літ. А» за №1, №2 (групи приміщень 90) загальною площею 26,7 кв.м., а також допоміжне приміщення будинку - підвалу, як група приміщень №95 «А» площею 187,2 кв.м. - частина основної (підвал), вхід у підвал за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 використовує приміщення колясочної для розміщення перукарні, а підвальне приміщення - для майстерні з ремонту та пошиття верхнього одягу, а також для зайняття комерційною діяльністю ТОВ «Альфамарис Плюс».

ОСОБА_1 зазначала, що спірні приміщення незаконно вилучено зі складу спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку. Вважала, що реєстрація права власності на допоміжні приміщення будинку порушує її права як співвласника багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 .

Посилаючись на вказані обставини, просила суд:

- усунути перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку колясочною площею 26,7 кв.м., розташованою на першому поверсі будинку АДРЕСА_3 , шляхом визнання нікчемним договору купівлі-продажу нежилого приміщення нежилих приміщень в "літ «А» за №1, №2 (групи приміщень 90) загальною площею 26,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , укладеного між Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва та ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори 18.07.2007 року;

- визнати незаконним з моменту прийняття п. 33 Додатку до рішення Дарницької районної в м. Києві ради від 01.06.2007 №15 - Переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва, дозволених до приватизації у 2007 році щодо нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумової О. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39784277 від 16.02.2018 за ОСОБА_3 об`єкту права власності - допоміжне приміщення (група приміщень №95) «А», площею 187,2 кв.м. - частина основної (підвал), вхід у підвал за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000 та запис про проведену державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на вказане допоміжне приміщення;

- зобов`язати ОСОБА_3 , як фізичну особу - підприємця звільнити приміщення №1, №2 (групи приміщень 90), загальною площею 26,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 ,(колясочної) та зобов`язати ОСОБА_3 , як фізичну особу та ТОВ «Альфамарис Плюс» звільнити допоміжне підвальне приміщення (група приміщень №95) «А», площею 187,2 кв.м. в буд. АДРЕСА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року, з урахуванням ухвали суду від 08.08.2022 про виправлення описки, вказаний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на допоміжне приміщення (група приміщень № 95) «А», площею 187,2 кв.м. - частину основної підвал), вхід у підвал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) за ОСОБА_3 , прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І., індексний номер 59784277 від 21.02.2018 10:31:23, та припинено право власності ОСОБА_3 на вищевказане допоміжне приміщення.

Скасовано державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме: реєстрацію права власності ОСОБА_3 на допоміжне приміщення (група приміщень №95) «А», площею 187,2 кв.м. - частину основної (підвал), вхід у підвал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), з виключенням запису про право власності номер 24936574.

В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

20.11.2021 представник ОСОБА_3 - адвокат Баховський М. М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Свої доводи обґрунтовує тим, що прохальна частина позову не ідентифікує, або ідентифікує хибно правовстановлюючі документи та анкетні дані учасників правовідносин, вимога про усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю шляхом визнання нікчемним договору купівлі-продажу заявлені відносно неіснуючого (удаваного) приміщення.

Позивачем не обґрунтовано, як її права порушено відповідачами.

Позивачем безпідставно ідентифіковано спірне майно як колясочна. Згідно технічного паспорта вказане приміщення має назву приміщення вбудовані в житловий будинок допоміжні приміщення (група приміщень № 95) АДРЕСА_2 .

Судом проігноровано запис про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно якого допоміжне приміщення не є самостійним нерухомим майном, а відображено в розділі опис майна.

Для оцінки його статусу як складової частини нерухомого майна слід врахувати частину першу статті 188 ЦК України, згідно з якою, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Згідно частини першої статті 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Державній реєстрації підлягає право власності на головну річ.

Позивач не надала правовстановлюючих документів, що вона є власником місць загального користування багатоквартирного будинку і таке право власності зареєстровано.

Права позивача порушені не були.

При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, відповідно до яких рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, з часу набрання Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», а саме 16.01.2020, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав. Належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Враховуючи, що позивач не заявила позовних вимог про визнання прав на нерухоме майно, вимога про скасування запису про реєстрацію прав не захищає прав позивача, а також суперечить останній редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до наданої копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7 т.4).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року ОСОБА_2 залучено до участі в справі як правонаступника позивача ОСОБА_1

25.10.2022 представник правонаступника позивача ОСОБА_2 - адвокат Кіщук Т. В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог про визнання нікчемним договору купівлі-продажу нежилого приміщення (колишньої колясочної) площею 26,7 кв.м, розташованого у будинку АДРЕСА_2 , укладеного 18 липня 2007 року між Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва та ОСОБА_3 , визнання незаконним з моменту прийняття пункту 33 Додатку до рішення Дарницької районної у м. Києві ради від 14.06.20077 №15 - Переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва, дозволених до приватизації у 2007 році та стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Вважає рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильність установлення обставин, які мають значення для справи.

Свої доводи обґрунтовує тим, що надані письмові докази підтверджують порушення відповідачами права позивача на допоміжні приміщення, які виникли у грудні 2006 року разом із набуттям права власності на квартиру в будинку. Неправомірна зміна статусу допоміжного приміщення (колясочної) на нежитлове приміщення будинку без згоди співвласників будинку, видання рішень та актів є нікчемними, оскільки прийняті поза межами своїх повноважень.

Відповідно до приписів ч.1 та 2 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Київська міська рада не заперечувала ту обставину, що законодавством не передбачався порядок приватизації будь - яких приміщень у комунальному житловому фонді. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» Дарницька районна у місті Києві рада мала право розпоряджатись лише комунальним майном, а не спільним майном співвласників багатоквартирного будинку - місцями загального користування, оскільки з моменту передачі у власність шляхом приватизації хоч однієї квартири у багатоквартирному будинку орган місцевого самоврядування перестає бути одноосібним власником будинку, а набуває статусу «колишнього власника», відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фону».

Вказує, що судом першої інстанції не враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 04 лютого 2003 року у справі №17-6-3/02-1980 та від 01 червня 2004 року у справі № 11/68-03, відповідно до якої при перегляді в касаційному порядку рішень у справах даної категорії за участю місцевих рад і державних органів приватизації є обов`язковим прийняття державним органом приватизації (ФДМ України) або місцевими радами рішення про затвердження переліків об`єктів групи «А», які підлягають приватизації певним способом (аукціон, конкурс, викуп), а також про те, що статтею 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств" конкретно визначено випадки, коли в орендаря виникає право викупу майна, стосовно якого є рішення про приватизацію.

Також вважає, що судом неправомірно стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 025 грн, без посилання на умови договору про надання професійної допомоги від 18.07.2018, без підтвердження факту сплати відповідачкою коштів в сумі 11 700 грн та 15 000 грн. Зазначила, що у мовами вказаного договору не було визначено розмір та порядок оплати послуг адвоката.

Правом надання відзиву на апеляційні скарги учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні представник правонаступника позивача ОСОБА_2 - адвокат Кіщук Т. В. апеляційну скаргу позивача підтримала та просила її задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Баховський М. М. апеляційну скаргу відповідача підтримав та просив її задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга правонаступника позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно з розпорядженням відділу приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 11 грудня 2006 року №45290, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно свідоцтва про право власності на житло від 11 грудня 2006 року квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_28 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у рівних долях (а.с. 10 т.1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2010, ОСОБА_1 успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_28 1/3 частину вищевказаної квартири (а.с.12 т.1).

Рішенням Дарницької районної в м. Києві ради від 14.06.2007 № 15 «Про приватизацію об`єктів комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва, дозволених до приватизації у 2007 році згідно з додатком ( а.с. 32 т.1).

У додатку до цього рішення - Переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва, дозволених до приватизації у 2007 році, під пунктом 33 значиться нежитлове приміщення, АДРЕСА_2 , орендар - СПД ФО ОСОБА_3 , спосіб приватизації - викуп (а.с. 33 т.1).

18.07.2007 між Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва (продавець) та СПД ФО ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, орендованого суб`єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори (а.с. 83-86 т.1).

За умовами вказаного договору продавець передає, а покупець приймає у власність нежилі приміщення (в літ. А) з № І, № 1, № 2 групи приміщень № 90) загальною площею 26,70 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , а покупець зобов`язується прийняти об`єкт приватизації, сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі та пройти реєстрацію об`єкту приватизації у бюро технічної інвентаризації ( п.1.1 договору).

Право власності суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 на вищевказані нежилі приміщення було зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується реєстраційним посвідченням № 0388150 (а.с. 83 т.1).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 на нежилі приміщення ( літ. А) з № І, № 1, № 2 (групи приміщень № 90) загальною площею 26,70 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , було зареєстроване державним реєстратором 16.02.2018 (а.с. 80 т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні спільною частковою власністю багатоквартирного будинку (приміщення колясочної) шляхом визнання нікчемним договору купівлі-продажу нежилого приміщення, орендованого суб`єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори 18 липня 2007 року та визнання незаконним з моменту прийняття п. 33 Додатку до рішення Дарницької районної в м. Києві ради від 01.06.2007 №15 «Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва, дозволених до приватизації у 2007 році» суд першої інстанції виходив з того, що спірні нежилі приміщення № І, № 1, № 2 (групи приміщень № 90) загальною площею 26,70 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_2 , були передані у комунальну власність територіальної громади Дарницького району м. Києва. Правомірність набуття територіальною громадою Дарницького району м. Києва права власності на спірні нежилі приміщення ніким не оспорювалась. Наведене означає, що у позивачки, як співвласника квартири, розташованої у цьому будинку, відсутнє суб`єктивне матеріальне право на нежилі приміщення № І, № 1, № 2 (групи приміщень № 90).

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду.

Звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами, позивачка посилалась на ті підстави, що вказаний правочин є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що державна реєстрація права власності за суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_3 на нежилі приміщення № І, № 1, № 2 (групи приміщень № 90) в будинку АДРЕСА_2 здійснена на підставі укладеного правочину - договору купівлі-продажу від 18 липня 2007 року. Будь-який належних та допустимих доказів щодо визнання недійсним вказаного договору позивачем не надано.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц.

Стаття 228 ЦК України визначає, що нікчемним є правочин, який порушує публічний порядок. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України).

Отже, на відміну від положень частини першої статті 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, тобто актам, які регламентують приватноправові відносини, при вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, відбувається перш за все порушення вимог актів, що закріплюють окремі елементи публічного порядку, такі як, зокрема, Конституція України, що в цілому не виключає того, що одночасно порушуються вимоги інших актів, що регламентують приватноправові відносини.

З огляду на викладене, правові підстави для висновку про нікчемність договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 18.07.2007 як такого, що порушує публічний порядок, відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» Дарницька районна у місті Києві рада не мала права розпоряджатись спільним майном співвласників багатоквартирного будинку - місцями загального користування, не може слугувати підставою для висновку про нікчемність укладеного договору.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у вказаній частині, проте не навів мотивів відхилення доводів позивача щодо нікчемності договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 18 липня 2007 року, а тому ухвалене по справі рішення у вказаній частині підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Судом встановлено, що 16.02.2018 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О. І. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_3 право власності на об`єкт нерухомого майна - допоміжні приміщення багатоквартирного житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , складовою частиною якого є допоміжне приміщення (група приміщень №95) «А» площею 187,2 кв.м., - частина основної (підвал), вхід у підвал, вхід у підвал (а.с. 79 т.1).

Підставою для виникнення права власності зазначено: довідка про показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер: 418 (НЖ-2018), виданий 30.01.2018, видавник: ТОВ «Техінвентаризація».

Відповідно до довідки №418 (НЖ-2018) від 30.01.2018, виданої ТОВ «Техінвентаризація» на замовлення ОСОБА_3 , відповідно до проведеної інвентаризації, допоміжні приміщення багатоквартирного житлового будинку - група приміщень АДРЕСА_6 , має такі показники: загальна площа - 187,2 кв.м, інвентаризаційна вартість - не визначалась. Згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 р №127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за №582/5773 ) зі змінами і доповненнями), дані приміщення класифікуються як допоміжні приміщення багатоквартирного житлового будинку (а.с. 146 т.4).

Ухвалюючи рішення про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на вказані допоміжні приміщення багатоквартирного будинку за ОСОБА_3 , припинення права власності вказаної особи на вказане допоміжне приміщення та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно з виключенням запису про право власності 24936574, суд першої інстанції виходив з того, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

В даному випадку державна реєстрація права на спірне нерухоме майно за відповідачем відбулась без надання державному реєстратору передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року № 1127 документів, наявність яких могла слугувати підставою для реєстрації за особою права власності на допоміжні приміщення, а відтак законних підстав для реєстрації за нею права власності на вказані приміщення не було.

Доказів, які б свідчили, що відповідач ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набула право власності на вказані допоміжні приміщення суду не надано.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позову про те, що державну реєстрацію права власності на допоміжні приміщення (групу приміщень № 95) було здійснено безпідставно. В результаті прийнятого з порушенням закону рішення про реєстрацію права власності на вказані приміщення відбулося протиправне заволодіння майном усіх власників квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, а відтак є очевидним факт порушення суб`єктивного матеріального права позивачки, на захист якого подано цей позов.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на положення ст. 188, 186 ЦК України для оцінки статусу допоміжного приміщення як складової частини нерухомого майна, не спростовує ту обставину, що вказане допоміжне приміщення утворювало одне ціле з багатоквартирним житловим будинком, про що також зазначено в розділі «Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна» Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Доказів того, що вказані допоміжні приміщення площею 187,2 кв.м. призначені для обслуговування нежилих приміщень (літ. А) з №І, №1, №2 (групи приміщень №90), площею 26,7 кв.м., що належить ОСОБА_3 на праві власності, суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок реєстрації права власності на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку (частина основної (підвал), вхід у підвал) за відповідачем ОСОБА_3 не призвело до порушення прав позивача, позивачем не надано правовстановлюючих документів, що вона є власником місць загального користування багатоквартирного будинку і таке право було зареєстровано підлягають відхиленню як необґрунтовані.

У справі, що переглядається при зверненні до суду з вказаним позовом позивач посилалась на те, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку площею 187,2 кв.м. (група приміщень №95) «А», що розташовані у підвалі будинку, де розміщені загальнобудинкові мережі теплопостачання та водовідведення, належать мешканцям багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності. Визнання права власності на приміщення підвалу перешкоджає реалізації співвласниками будинку можливості спільно володіти, користуватись та розпоряджатись неправомірно вилученою частиною спільної власності.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єктивної можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд визнає незаконним та скасовує акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконним (протиправним) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №361/2965/15-а) від 09 листопада 2021 року у справі №542/1403/17).

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України).

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 червня 2022 року в справі № 922/1406/21 зазначено, що допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 у справі № 906/1169/17).

Отже, чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку правового режиму допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Відповідач ОСОБА_3 не довела винятковий режим спірних приміщень як ізольованих приміщень в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду та є самостійним об`єктом нерухомого майна, оскільки зі стадії проектування, тобто з самого початку вони будувалися з іншим цільовим призначенням - для потреб непромислового характеру (схожий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі № 598/175/15-ц).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про доведеність заявлених позовних вимог у вказаній частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежний спосіб захисту колегія суддів враховує, що у даному випадку оскарження рішення про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права власності на це майно, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Аналогічний правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №587/2331/16-ц, відповідно до якого визнання протиправним і скасування рішення щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за іншою особою є захистом прав позивача на це майно від їх порушення особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо того ж самого нерухомого майна.

За змістом абзацу 1 частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час здійснення державної реєстрації права власності на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, у разі скасування на підставі рішення суду записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до абзацу третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відтак, позивач, звертаючись до суду, обрала спосіб захисту її порушеного права, який узгоджувався зі змістом статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зазначене відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17, де встановлено, що позивач обрала ефективний спосіб захисту (позов про скасування запису), оскільки на момент подачі позову та розгляду справи попередніми інстанціями діяла попередня редакція статті 26 Закону).

З огляду на те, що право спільної сумісної власності на допоміжні приміщення позивач набула одночасно з приватизацією нею квартири у багатоквартирному будинку, захист цього права не потребує додаткового визнання судовим рішенням прав на нерухоме майно.

Рішення суду першої інстанції у вказаній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а вказане судове рішення без змін.

Суд відхиляє доводи представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Баховського М. М. про наявність підстав для закриття апеляційного провадження, оскільки представник за довіреністю ОСОБА_29 не підтвердила свого професійного статусу адвоката, апеляційна скарга підписана особою, яка не має право її підписувати у зв`язку з відсутністю на це повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 356 ЦПК України апеляційна скарга підписується особою, яка її подає, або представником такої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються: довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо апеляційна скарга подана представником і ці документи раніше не подавалися.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Апеляційну скаргу підписано представником ОСОБА_2 - адвокатом Кіщук Т. В.

У якості документа, що підтверджує повноваження представника ОСОБА_29 , до матеріалів апеляційної скарги додано копію довіреності б/н від 13.01.2022, строком дії до 13.01.2025 року, в якій зазначено, що адвокат Кіщук Т. В. діє на підставі угоди про надання правової допомоги та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №486, виданого на підставі рішення Харківської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури №07 від 26.05.1994 року.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону в день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежується віком особи та є безстроковим.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі від 06 липня 2019 року у справі № 855/229/19 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 вересня 2019 року у справі № 910/3845/19 міститься висновок про те, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.

Тоді як відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

Разом з тим, ненадання до апеляційної скарги документів на підтвердження у представника ОСОБА_29 статусу адвоката, зокрема, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, не може бути підставою для її повернення.

Цивільний процесуальний Кодекс України не містить вимоги про обов`язковість долучення адвокатом, який є представником сторони у справі, до усіх документів, які подаються до суду як представником, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 у справі "Беллет проти Франції" Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Наданими до апеляційної скарги документами підтверджено, що у адвоката Кіщук Т. В. наявні повноваження на представництво ОСОБА_2 .

Також підлягають відхиленню доводи представника відповідача, що в даному випадку правонаступництво неможливо, оскільки позов пов`язаний з особистими правами самого позивача. На підтвердження правонаступництва ОСОБА_2 не надано свідоцтва про право на спадщину, тобто не надано доказу переходу до нього нерухомого майна позивача, що не виключає наявності кількох спадкоємців та спору щодо нерухомого майна між спадкоємцями.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно ч.1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Як вбачається зі змісту заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 звернулась з позовом посилаючись на ті підстави, що привласнення спірних допоміжних приміщень відповідачем ОСОБА_3 шляхом реєстрації права приватної власності на них порушує її права співвласника будинку, перешкоджає реалізації нею можливості спільно володіти, користуватися та розпоряджатися неправомірно вилученою частиною спільної власності.

З огляду на зміст позовних вимог та обраний позивачем спосіб захисту, доводи заявника про те, що позов пов`язаний з особистими правами самої позивачки, а спірні правовідносини не допускають правонаступництва, є необґрунтованими.

Апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла.

Відповідно до довідки Сьомої київської державної нотаріальної контори від 29.09.2022 №2675/02014, до майна померлої ОСОБА_1 відкрита спадкова справа №153/2022. Спадкоємцем до майна померлої є її син ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Наявність інших спадкоємців та можливого спору щодо нерухомого майна між спадкоємцями по справі не встановлено.

Доводи апеляційної скарги правонаступника позивача в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів вважає частково обґрунтованими з огляду на таке.

Судом встановлено, що 18.07.2018 року між адвокатом Баховським М. М. та ОСОБА_3 було укладено договір про надання професійної правничої допомоги адвокатом. Вказаним договором визначено, що гонорар адвоката за договором складає за домовленістю.

Крім цього, 18.07.2018 року між адвокатом Славяніним М. О. та Рекшою В. А. було укладено договір про надання професійної правничої допомоги адвокатом, яким визначено, що гонорар адвоката за договором складає 15 600 грн за підготовку процесуальних документів та 1 500 грн за кожне судове засідання.

Ухвалюючи рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 025 грн, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що відповідачем на користь адвоката Славяніна М. О. сплачено кошти в сумі 15 000 грн, на користь адвоката Баховського М. М. - 11 700 грн, клопотань про зменшення розміру витрат з огляду на їх не співмірність не заявлялось, задоволено одну позовну вимогу з чотирьох.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Так, адвокатом Баховським М. М. не було попередньо визначено суму судових витрат на професійну правничу допомогу, не було надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги та доказів, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розміру судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростувати ймовірну неспімірність витрат на професійну правничу допомогу.

Вказана обставина є підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат.

Разом з тим, враховуючи ту обставину, що розмір гонорару адвоката Славяніна М. О. було визначено в самому договорі, останній був присутнім в одному судовому засіданні (30.01.2019), за відсутності заяви позивача про неспівмірність заявлених витрат, наявні правові підстави для відшкодування понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 825 грн (15 600 грн + 1 500 грн):4 , пропорційно до розміру вимог, в задоволенні яких було відмовлено.

Доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять процесуальних документів, що складались адвокатом Славяніним М. О., а тому не можливо об`єктивно оцінити, чи коштує така робота 15 000 грн, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Вказаний Закон формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 16 листопада 2022 року (справа №922/1964/21) неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт ( наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірінсть суми фіксованого гонорару зі складністю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

В даній справі жодної заяви про неспівмірність витрат заявлено не було.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене в мотивувальній частині цієї постанови колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні шляхом зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 з 20 025 грн до 12 825 грн, а загальний розмір стягнутих судом судових витрат з 19 206, 70 грн до 12 006,70 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника правонаступника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - адвоката Кіщук Тетяни Василівни задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року в частині відмови в задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку - колясочною площею 26,7 кв.м., розташованою на першому поверсі будинку АДРЕСА_2 шляхом визнання нікчемним договору купівлі-продажу нежилого приміщення: нежилі приміщення в літ. А за №1, №2 (групи приміщень №90), серія 202048, укладеного між Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Зменшити суму судових витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 з 20 025 грн до 12 825 грн, а загальний розмір стягнутих судом судових витрат з 19 206, 70 грн до 12 006,70 грн.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Баховського Михайла Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 лютого 2023 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк