РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/18530/21

Провадження № 22-ц/4815/229/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання: Крижов В. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2022 року у складі судді Ковальова І. М., ухвалене в м. Рівне о 14 год. 19 хв., дата складання повного тексту рішення не зазначена,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»(далі АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ Э.DN-УВ-2021-7140616 про звільнення ОСОБА_1 від 06.08.2021 року, поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступник керівника напрямку, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вказував, що попередження про зміну в організації виробництва і праці та можливого вивільнення не пізніше ніж за два місяці йому надійшло на електронну пошту. Жодного належного паперового повідомлення він не отримував. Відповідач порушив вимоги ч. 2 ст.40 та ч. 3 ст.49-2 КЗпП України, не надавши для позивача усіх наявних вакантних посад. На вакантні посади він подав заяву про згоду зайняти запропоновані ці посади, однак відповідач жодним чином не відреагував на його заяви, залишив їх без розгляду.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Э.DN-УВ-2021-7140616 від 06.08.2021 року про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді Заступник керівника напрямку. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 серпня 2021 року по 27 вересня 2022 року включно в розмірі 212494,60 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» судовий збір в розмірі 3632,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і спростовуються належними доказами, які містяться в матеріалах справи. Вказує, що про майбутнє скорочення посади та можливе вивільнення ОСОБА_1 був повідомлений у звичайний спосіб, який використовувався під час його трудової діяльності у відповідача в електронному вигляді через систему електронного документообігу «ПриватДок», і з переліками запропонованих вакансій, з якими позивач був ознайомлений в системі, оскільки відкрив електронні документи та засвідчив своє ознайомлення за допомогою кваліфікованого електронного підпису. Позивачем було подано заявки/резюме на новоутворені посади, з працівником було проведено співбесіду в порядку відбору, визначеному внутрішніми документами Банку, проте ОСОБА_1 не був обраний фінальним переможцем на посади, які претендував. 16.07.2021р. ОСОБА_1 було направлено персональне попередження № Е.28.0.0.0/3-7062174 від 16.07.2021р. «Про ознайомлення з вакантними посадами в банку», підписане КЕП, зі списком вакантних посад в банку станом на 14.07.2021 року, з яким він був ознайомлений за допомогою КЕП 19.07.2021 року о 08 год. 31 хв. Оскільки від ОСОБА_1 не надходило заявок на інші запропоновані вакантні посади, та не було отримано заяви зі згодою працівника про переведення, яка подається за умови та після успішного проходження процедури підбору та відбору на вакантну посаду, було прийнято рішення про розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом № Э.DN-УВ-2021-7140616-п від 06.08.2021р. ОСОБА_1 було звільнено згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату із виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього заробітку. Наказ про звільнення № Э.DN-УВ-2021-7140616-п від 06.08.2021р. було надано працівнику для ознайомлення під підпис в електронному вигляді, проте працівник не проставив свій електронний підпис про ознайомлення з документом. Після виявлення даного факту було складено відповідний Акт. Матеріали справи містять достатньо доказів того, що ОСОБА_1 двічі було запропоновано всі наявні вакантні посади по всім підрозділам головного банку та по всім макрорегіональним управлінням. Оскільки місцевий суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення і поновлення на роботі з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення і в частині задоволених похідних майнових вимог також підлягає скасуванню. Щодо стягнення компенсації моральної шкоди суд не встановив у повному обсязі обставин, які мали значення для вирішення справи в цій частині та не з`ясував наявності всіх складових для відшкодування моральної шкоди. Факт заподіяння позивачу моральних страждань, після звільнення, не був доведений жодними належними та достовірними доказами. Суд не навів в оскаржуваному рішенні оцінку доказів, які б свідчили про дійсність факту завдання позивачу моральної шкоди, а також не навів розрахунок суми моральної шкоди та встановив її розмір у завищеній сумі 20000 грн. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Кхатер Ф. Е. вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: ОСОБА_1 з 01.09.2004 року працював в АТ КБ «ПриватБанк» на різних посадах, з 11.02.2021 року займав посаду заступника керівника напрямку Розвиток і контроль банкоматної і термінальної мережі Північно-Західного макрорегіонального управління.

Відповідно до наказу № Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021 року "Про впровадження змін в організації виробництва і праці та в штатному розкладі банку" у зв`язку з ліквідацією підрозділів у складі всіх 12 макрорегіональних управлінь та змінами в організації виробництва і праці скорочена посада, яку займав позивач.

26.05.2021 року ОСОБА_1 було попереджено про скорочення посади та можливе наступне вивільнення. Персональне попередження № Е.28.0.0.0/3-6897720 від 26.05.2021 року було підписано кваліфікованим електронним підписом ОСОБА_2 і направлено ОСОБА_1 в системі електронного документообігу ПриватДок, що функціонує в АТ КБ "Приватбанк". До попередження додано наказ № Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30 квітня 2021 року та перелік запропонованих посад станом на 18.05.2021 року.

З персональним попередженням про скорочення та наступне вивільнення ОСОБА_1 ознайомився 27.05.2021 року о 11 годині 00 хвилин, що підтверджується засвідченим кваліфікованим електронним підписом.

26.05.2021 року ОСОБА_1 подав заявку на зайняття посади Cтарший менеджер з АТМ/ТСО РП.

27.07.2021 року ОСОБА_1 подав заявку на зайняття посади Головного спеціаліста з експлуатації приміщень та будівель ГО.

Наказом Э.DN-УВ-2021-7140616 від 06.08.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника керівника напрямку в АТ КБ «ПриватБанк» за скороченням штату на підставі п.1. ст. 40 КЗпП.

Оспорюючи незаконність звільнення, ОСОБА_1 вказував на те, що відповідачем порушено ч. 2 ст. 40 КЗпП України, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки він не був належним чином повідомлений про майбутнє вивільнення та не працевлаштований на вакантні посади, які були вільні і на зайняття яких він дав згоду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням трудового законодавства, відповідач не дотримав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, на момент попередження позивача і на момент його звільнення у відповідача були наявні вакантні посади, які відповідали вимогам та потребам позивача, останній вчинив дії, які свідчать про його намір та згоду на переведення на інші вакантні посади, однак відповідачем позивача не працевлаштовано і не наведено обставин, які не давали змоги працевлаштувати ОСОБА_1 на вакантні посади.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач погодився на запропоновані вакантні посади, а саме -26.05.2021 року подав заявку на зайняття посади Cтарший менеджер з АТМ/ТСО РП, а 27.07.2021 року подав заявку на зайняття посади Головного спеціаліста з експлуатації приміщень та будівель ГО.

Оспорюючи незаконність, звільнення ОСОБА_1 вказував, що його заяви не були належним чином розглянуті, не проведено співбесід і йому не запропоновано зайняти ці посади, натомість працевлаштовані були інші люди.

Такі доводи суд першої інстанції взяв до уваги, оскільки вони жодним чином не спростовані відповідачем. Ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі Банк не навів обставин, які давали б законне право відмовити ОСОБА_1 у переведенні на заміщення вакантних посад, на які він подав заяви.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивача звільнено з роботи з порушенням норм трудового законодавства, а тому наявні підстави для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно достатті 235 КЗпП Українив разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно достатті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Суд першої інстанції вірно застосував правила, закріплені у Порядку, нарахував суму заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 212494,60 грн.. за 290 робочих днів з 06.08.2021 року по 27 вересня 2022 року та з розрахунку середньоденного заробітку 732,74 грн.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Ухвалюючи рішення у цій частині позовних вимог, суд першої інстанції вірно встановив факт заподіяння незаконним звільненням моральної шкоди позивачу, оскільки було порушено законне право на працю, звільнення відбулося з грубим порушенням ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Позивач в момент незаконного звільнення мав на утриманні двоє малолітніх дітей, а вжиття ним додаткових зусиль для налагодження свого життя, відшукання інших джерел для існування призвели до моральних страждань і ці страждання є у причинному зв`язку із звільненням.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2022 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.