ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 214/10752/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», Акціонерне Товариство «Криворіжгаз»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2022 року, яка постановлена суддею Ковтун Н.Г. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повної ухвали суду в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернуись до суду з позовом до ТзОВ «Дніпропетровськгаз збут», АТ «Криворіжгаз» про захист прав споживачів.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року зазначена позовна заява залишена без руху та вказано, що у порушення вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, до позовної заяви не надано розрахунок суми збитків за п.5 позовних вимог та розрахунок компенсації матеріальних збитків за п.6 позовних вимог; не надано доказів чи посилання на докази, що підтверджують право володіння позивачів буд. АДРЕСА_1 та те, що кожний з позивачів є споживачем послуг кожного з відповідачів та в позовній заяві не вказано які позовні вимоги має кожен із позивачів до кожного з відповідачів в частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, компенсації моральної шкоди, стягнення збитків за недовідпущений природний газ.

Крім того позивачами не сплачено судовий збір за подання позовної заяви, в той час як позовна заява не містить жодного обґрунтування застосування у даному випадку Закону України «Про захист прав споживачів» або посилань на вказаний закон.

Позивачам надано строк - десять днів з дня отримання ухвали, для усунення вказаних недоліків.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2022 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачам.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неврахування того, що вимоги ухвали суду від 21 грудня 2021 року позивачами було виконано у повному обсязі у встановлені судом строки.

При цьому суд не звернув уваги на те, що позивачі звернулися з позовом до відповідачів в порядку захисту прав споживачів, а відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі звільняться від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, тому суд безпідставно зазначав в ухвалі про залишення позовної заяви без руху підставою необхідність сплати судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала, передбачена п.6 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Право на пред`явлення позову це право особи звернутися до суду з позовом про захист порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ТзОВ «Дніпропетровськгаз збут», АТ «Криворіжгаз» про захист прав споживачів.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року зазначена позовна заява залишена без руху та вказано, що у порушення вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, до позовної заяви не надано розрахунок суми збитків за п.5 позовних вимог та розрахунок компенсації матеріальних збитків за п.6 позовних вимог; не надано доказів чи посилання на докази, що підтверджують право володіння позивачів буд. АДРЕСА_1 та те, що кожний з позивачів є споживачем послуг кожного з відповідачів та в позовній заяві не вказано які позовні вимоги має кожен із позивачів до кожного з відповідачів в частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, компенсації моральної шкоди, стягнення збитків за недовідпущений природний газ.

Крім того позивачами не сплачено судовий збір за подання позовної заяви, в той час як позовна заява не містить жодного обґрунтування застосування у даному випадку Закону України «Про захист прав споживачів» або посилань на вказаний закон.

На виконання вимог вище зазначеної ухвали позивачем по справі 10 лютого 2022 року було надано суду першої інстанції заяву про усунення недоліків у позовній заяві.

Постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повернення позивачам позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що підставою звернення позивача з позовом до суду не є порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживача», позов не містить жодного посилання на порушення прав позивача саме як споживача та способи їх захисту, передбачених саме цим Законом. Отже, між сторонами виник спір, який не стосується захисту прав споживача, тому за подання позовної заяви позивачі мають сплатити судовий збір.

Проте, колегія судів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому у статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Таким чином, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року у справі №761/24881/16-ц, провадження № 14-57цс18, дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі №761/24672/15-ц, провадження № 14-197цс18, вказано, що у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ, у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову».

Звертаючись до суду з позовом позивачі посилались на те, що позов пов`язаний з порушенням відповідачами їх прав як споживачів послуг газопостачання, тому на вказані позовні вимоги поширюється дія статей 21,22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку правових відносин, на які поширюється його дія, втім з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з принципів цивільного судочинства, а також наявності у цивільних правовідносинах такої слабкої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо.

Згідно п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачі обґрунтовували позовні вимоги порушенням їх права як споживачів послуг газопостачання, зокрема зазначили про безпідставне нарахування грошових коштів за газопостачання, що і стало підставою для звернення позивачів з позовом до суду.

Відповідно до приписів пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Отже, послугами згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання із споживачами, які не вписуються у набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товарів» та «робіт» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України.

Отже, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закону України «Про захист прав споживачів»,

Таким чином, за подання споживачами позовної заяви судовий збір не підлягає сплаті, тому вимоги суду першої інстанції про сплату позивачами судового збору за подання позовної заяви не ґрунтуються на законі, а отже, їх невиконання не може бути підставою для визнання неподаною і повернення позовної заяви заявнику.

Крім того, апеляційний суд вважає, що залишаючи позов без руху на підставі пунктів 6, 9 та 10 частини 3 статті 175 ЦПК України, суд першої інстанції допустив надмірний формалізм і непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, за наявності доказів усунення недоліків позовної заяви, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про визнання позову неподаним та повернення його заявникові.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що згідно практики Європейського суду з прав людини, при реалізації положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Враховуючи викладене, недоліки позовної заяви, про які було зазначено в ухвалі Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року про залишення позовної заяви без руху, а саме необхідність сплати судового збору, не могли слугувати достатньою правовою підставою для її повернення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, ЄСПЛ тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії» від 26 липня 2011 року, «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

Суд першої інстанції наведеного вище не врахував.

Таким чином, оскаржуване судове рішення суду першої інстанцій постановлено з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки питання про можливість відкриття провадження у справі вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали про повернення позовної заяви та порушення прав заявника на вільний доступ до правосуддя, то відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст.ст. 381, 382 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2022 року- скасувати та направити матеріали справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», Акціонерного Товариства «Криворіжгаз» про захист прав споживачів до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської областідля вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: