УХВАЛА

08 лютого 2023 року

м. Київ

справа №201/2885/20

провадження № 61-8335св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Первинна профспілкова організація співробітників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Кабінет Міністрів України, Первинна профспілкова організація трудового колективу головного офісу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року, ухваленого у складі судді Батманової В. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ППОС АТ КБ «ПриватБанк») про визнання незаконним та скасування рішення засідання комітету ППОС АТ КБ «ПриватБанк», оформлене протоколом від 21 лютого 2020 року № 27, про направлення Кабінету Міністрів України письмової вимоги про розірвання трудового договору з головою правління АТ КБ «ПриватБанк»

ОСОБА_1.

Позовну заяву мотивував тим, що 21 лютого 2020 року на засіданні комітету ППОС АТ КБ «ПриватБанк» було прийнято рішення про направлення Кабінету Міністрів України письмової вимоги про розірвання трудового договору з головою правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1., оформлене протоколом № 27 від 21 лютого 2020 року. Позивач вказував, що, обґрунтовуючи оскаржуване рішення, ППОС АТ КБ «ПриватБанк» посилалася на порушення ним трудового законодавства, зокрема статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Позивач вважав, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, всі наведені доводи є надуманими та непідтвердженими. Крім того, оскаржуване рішення прийняте за відсутності повноважень, з огляду на відсутність колективного договору між відповідачем та банком.

ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення засідання комітету ППОС АТ КБ «ПриватБанк», оформлене протоколом від 21 лютого 2020 року № 27, про направлення Кабінету Міністрів України письмової вимоги про розірвання трудового договору з головою правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення комітету ППОС АТ КБ «ПриватБанк», оформлене протоколом від 21 лютого 2020 року №27, про звернення до Кабінету Міністрів України з вимогою про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року апеляційну скаргу ППОС АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року залишено без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що наявність колективного договору є обов`язковою передумовою для реалізації процедури, передбаченої статтею 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статті 45 КЗпП України. Тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що, враховуючи відсутність колективного договору, укладеного між банком та відповідачем, з урахуванням наявності інших профспілкових організацій у банку, оскаржуване рішення було прийняте ППОС АТ КБ «ПриватБанк» без наявності законних повноважень, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.

При цьому суд апеляційної інстанції взяв до уваги доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що суд першої інстанції помилково послався на роз`яснення, викладені у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки норма статті 45 КЗпП України була викладена у новій редакції згідно із Законом України від 05 квітня 2001 року № 2343-ІІІ, та вказав, що зазначене формальне порушення не спростовує правильність встановлених судом першої інстанції висновків у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2021 року ППОС АТ КБ «ПриватБанк» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

20 травня 2021 року ухвалою Верховного Суду задоволено клопотання ППОС АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення строку на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2022 року зупинено провадження у вказаній вище справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 201/909/20 (провадження № 14-34цс22).

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року поновлено провадження у справі, оскільки Велика Палата Верховного Суду 14 грудня 2022 року прийняла постанову у справі № 201/909/20 (провадження № 14-34цс22).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ППОС АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 804/2581/16 (провадження № К/9901/10393/18), при цьому, пославшись на неї в оскаржуваних судових рішеннях.

Вказує, що у цій справі суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову через те, що позивач не є стороною колективного договору, що, на їх думку, є перешкодою для реалізації його права вимагати звільнення керівника підприємства за порушення ним трудового або профспілкового законодавства, передбаченого статтею 45, пунктом 9 статті 247 КЗпП України, а також статті 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Заявник вважає, що суд першої інстанції порушив вказані норми матеріального права, оскільки не застосував їх до правовідносин, що виникли. Натомість, застосував статтю 45 КЗпП України у редакції Закону від 19 січня 1995 року, яка була змінена Законом України від 05 квітня 2001 року № 2343-ІІІ.

Обґрунтовуючи хибний висновок про застосування Закону, який давно втратив чинність, суд першої інстанції у своєму рішенні послався на пункт 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким передбачено, що вимагати звільнення керівника підприємства за порушення трудового або профспілкового законодавства має право лише та профспілка, яка уклала колективний договір.

Висновок про застосування цього пункту згаданої вище постанови Пленуму Верховного Суду України міститься у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 201/10081/19 (провадження № 61-11401св20), на яку послалися суди в оскаржуваних судових рішеннях.

Натомість суди першої та апеляційної інстанцій не застосували висновок Верховного Суду, викладений у пунктах 32-33 постанови від 18 червня 2018 року у справі № 804/2581/16 (провадження № К/9901/10393/18) про застосування статті 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статті 45 КЗпП України, які передбачають наявність взаємозв`язку між діяльністю профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимогу щодо розірвання трудового договору. Пославшись на рішення Конституційного Суду України від 29 жовтня 1998 року у справі №14-рп/98 щодо офіційного тлумачення поняття «професійна спілка, що діє на підприємстві, в установі, організації», Верховний Суд вказав про право пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з керівником безпосередньо органом профспілкової організації підприємства, установи, організації, профспілки, створеної працівниками одного підприємства, установи, організації, незалежно від того, чи є така професійна спілка стороною колективного договору, угоди.

Тобто, висновок Верховного Суду, викладений у цій постанові, фактично роз`яснює застосування статті 45 КЗпП України в її чинній редакції.

Натомість, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 201/10081/19 (провадження № 61-11401св20), роз`яснюють застосування статті 45 КЗпП України у редакції від 19 січня 1995 року, яка втратила чинність у 2001 році, тобто не була чинною на момент судового розгляду цієї справи.

Саме цією обставиною заявник обґрунтовує необхідність відступлення Верховним Судом від висновку Верховного Суду, який викладений у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 201/10081/19 (провадження № 61-11401св20) про необхідність застосування пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки згадана Постанова Пленуму Верховного Суду України, зокрема, пункт 14, роз`яснює закон, який втратив чинність.

Звертає увагу, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові визнав слушними доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції помилково посилався на роз`яснення пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки норма статті 45 КЗпП України була викладена в новій редакції згідно Закону від 05 квітня 2001 року № 2543-III та вказав, що вказане не спростовує правильність встановлених судом першої інстанції висновків у справі.

Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції визнав неспроможним висновок суду першої інстанції про необхідність застосування вищенаведеного пункту вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, але тут же наголосив на правильності його висновків. Вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов суперечливого висновку.

При цьому висновок суду апеляційної інстанції про те, що застосування статті 45 КЗпП України у чинній редакції не впливає на питання про необхідність укладення Профспілкою колективного договору для реалізації свого права на вимогу про звільнення керівника підприємства за порушення трудового чи профспілкового законодавства є вочевидь неспроможним, оскільки зміни у цій нормі КЗпП України, внесені Законом 2343-III, передбачають саме уникнення необхідності укладення Профспілкою колективного договору для реалізації цього права.

Заявник вказує, що ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2021 року у справі № 640/674/21 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ППОС АТ КБ «ПриватБанк» до Верховного Суду про визнання протиправним та нечинним пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з тих підстав, що ця постанова Пленуму Верховного Суду України не є правовим актом у розумінні КАС України, оскільки не встановлює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків, зокрема для позивача, обов`язковість її застосування чинним законодавством не передбачена.

Отже, заявник вважає, що вирішення Верховним Судом у цій справі вказаного правового питання про правомірність застосування судами пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» має важливе значення для правильного формування судової практики у вказаних вище правовідносинах, оскільки наразі існують рішення апеляційних судів різних спеціалізацій, в яких вищенаведене питання вирішено по-різному та наголошує на необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах між тими ж самими сторонами, викладений у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 201/10081/19 (провадження № 61-11401св20), яку застосували суди попередніх інстанцій у оскаржуваних судових рішеннях.

Окрім неправильного застосування статті 45 КЗпП України, суди попередніх інстанцій не застосували інші норми матеріального права, які підлягали застосуванню та які прямо передбачають право відповідача вимагати звільнення керівника АТ КБ «Приватбанк» за порушення профспілкового та трудового законодавства, незалежно від укладення Профспілкою колективного договору, а саме стаття ЗЗ Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та пункт 9 статті 247 КЗпП України. При цьому суд апеляційної інстанції вдався до підміни понять, спростовуючи доводи апеляційної скарги в цій частині, вказавши, що суд першої інстанції, на його думку, дотримався норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити без задоволення касаційну скаргу, а рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 лютого 2020 року на засіданні комітету ППОС АТ КБ «ПриватБанк» прийнято рішення про направлення Кабінету Міністрів України письмової вимоги про розірвання трудового договору з головою правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1, оформлене протоколом № 27.

З протоколу № 27 встановлено, що 21 січня 2020 року на засіданні комітету ППОС АТ КБ «ПриватБанк» були присутні з правом голосу: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

По другому питанню порядку денного слухали ОСОБА_5 , який вказав наступне: «Стало відомо, що в липні 2019 року голова Правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1, діючи від імені та за рахунок АТ КБ «Приватбанк», звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України та державного реєстратора Міністерства юстиції України Орел Ю. С. про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Міністерства юстиції України Орел Ю. С. від 08 квітня 2019 року № 158/19.4 «Про державну реєстрацію Всеукраїнської професійної спілки працівників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на підставі якого внесено запис № 0082057 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; визнання протиправним та скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису № 0082057, внесеного державним реєстратором Міністерства юстиції України Орел Ю. С. відомості про державну реєстрацію Всеукраїнської професійної спілки працівників Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»; про зобов`язання Міністерство юстиції України скасувати запис № 0082057 про державну реєстрацію Всеукраїнської професійної спілки працівників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як зазначив позивач, рішення про державну реєстрацію Всеукраїнської професійної спілки працівників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» безпосередньо порушує права та законні інтереси банку, пов`язані із здійсненням господарської діяльності, оскільки в результаті незаконної державної реєстрації Всеукраїнська професійна спілка працівників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» отримала легітимний статус та можливість втручатись у господарську діяльність АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року у справі № 910/9126/19 (суддя Чинчин О. В.), залишеним без змін постановою Апеляційного господарського суду міста Києва від 28 січня 2020 року, у вищенаведеній справі у задоволенні позову відмовлено.

Цим рішенням встановлено, що державна реєстрація Всеукраїнської професійної спілки працівників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» була законною, «суд критично оцінює твердження позивача про втручання Всеукраїнської професійної спілки працівників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» саме в господарську діяльність банку, оскільки діяльність профспілки спрямована на захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки та відповідно обмежується вказаними сферами відносин».

Таким чином, з вищенаведених судових рішень, що набрали законної сили, витікає, що ОСОБА_1, зловживаючи своїми правами керівника банку, зокрема - правом представляти інтереси АТ КБ «ПриватБанк» у суді без довіреності та передовіряти це своє право іншим особам, а також розпоряджатися коштами банку, діючи у порушення статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», яка зобов`язує його, як законного представника роботодавця - банку сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації, вчинив дії, направлені на протиправне припинення діяльності Всеукраїнської професійної спілки працівників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» шляхом явно заздалегідь для нього безпідставного пред`явлення судового позову про це за рахунок АТ КБ «ПриватБанк», чим завдав банку збитки в розмірі 78 750 грн судових витрат, які вищенаведеними судовими рішеннями постановлено стягнути на користь відповідача, та у вигляді гонорару адвокатському об`єднанню «Астерс», який становить значно більшу суму.

Отже, системність та навмисність порушення ОСОБА_1 статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» підтверджується тим, що йдеться не про одноразовий акт порушення закону, а про обізнаний процес, який тривав більше шести місяців та заздалегідь для ОСОБА_1 носив протиправний та антисоціальний характер та був направлений на заподіяння шкоди правам та законним інтересам членам Всеукраїнської професійної спілки працівників Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та профспілковому руху в АТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи викладене, на підставі частини першої статті 45 КЗпП України та статті 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», існує необхідність звернутись до власника АТ КБ «ПриватБанк» - Кабінету Міністрів України, з вимогою розірвати трудовий договір (контракт) з головою Правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 та звільнити його із займаної ним посади за порушення статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Враховуючи наведене, ОСОБА_5 запропонував:

«Звернутись до Кабінету Міністрів України з вимогою про розірвання трудового договору з головою Правління Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_1 за порушення Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ППОС АТ КБ «ПриватБанк» зареєстрована 19 червня 2019 року. За даними реєстру, окрім відповідача, у банку створено та зареєстровано 33 профспілкових організації, з різним статусом.

Оскаржуване рішення надіслано Кабінетом Міністрів України на адресу АТ КБ «ПриватБанк», де позивач є головою правління, та фактично отримане 05 березня 2020 року.

Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Мотивуючи необхідність передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Велико Палати.

Згідно із частиною четвертою статті 404 ЦПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу з викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному у частинах першій-четвертій статті 403 цього Кодексу.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У справі, що є предметом касаційного перегляду, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення засідання комітету первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк», оформлене протоколом від 21 лютого 2020 року № 27, про направлення Кабінету Міністрів України письмової вимоги про розірвання трудового договору з головою правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Відповідно до статті 244 КЗпП України права професійних спілок, їх об`єднань визначаються Конституцією України, Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами.

За змістом статей 1, 2 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання). Первинна організація профспілки - добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі. Професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.

Статтею 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» встановлено, що роботодавець зобов`язаний сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації.

Згідно з частинами першою, другою статті 246 КЗпП України та частиною першою статті 37 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси.

Правові й організаційні засади функціонування системи заходів з вирішення колективних трудових спорів (конфліктів), здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними, врегульовано Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Встановлені цим Законом норми поширюються на найманих працівників та організації, утворені ними відповідно до законодавства для представництва і захисту їх інтересів, і на роботодавців, організації роботодавців та їх об`єднання.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; укладення чи зміни колективного договору, угоди; виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; невиконання вимог законодавства про працю.

Сторонами колективного трудового спору на виробничому рівні є наймані працівники (окремі категорії найманих працівників) підприємства, установи, організації чи їх структурних підрозділів або первинна профспілкова чи інша уповноважена найманими працівниками організація та роботодавець (стаття 3 вказаного Закону).

Судовий порядок розгляду колективних трудових спорів (конфліктів) процесуальним законодавством та Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» передбачений у таких випадках: розгляд заяви власника або уповноваженого ним органу про визнання страйку незаконним (стаття 23 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»); розгляд заяви Національної служби посередництва і примирення про вирішення колективного трудового спору (конфлікту) у випадках, передбачених статтею 24 цього Закону, і коли сторонами не враховано рекомендації Національної служби посередництва і примирення щодо вирішення колективного трудового спору (конфлікту) (стаття 25 указаного Закону); оскарження профспілками неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб, винних у порушенні умов колективного договору чи угоди (частина п`ята статті 20 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»); невиконання роботодавцем обов`язку щодо створення умов діяльності профспілок, регламентованих колективним договором (частини друга, четверта статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).

Колективні трудові спори - це спори між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, у яких ідеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин, порядок вирішення яких визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б) укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю.

Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» окремо встановлено особливу процедуру розгляду розбіжностей, що виникли між сторонами соціально-трудових (колективних) відносин. Указаним законодавчим актом передбачається примирно-третейська процедура та система організаційних структур із належною компетенцією щодо узгодження інтересів конфліктуючих сторін.

Таким чином, колективні трудові спори - це спори між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. ЦПК України не передбачено положень, які б віднесли спір у цій справі до таких, що підлягають розгляду у судовому порядку.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, колегія суддів вважає, що між сторонами виник колективний трудовий спір, тобто спір між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин.

У постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 201/12032/19 (провадження № 61-11510св21) колегія суддів встановила, що, звертаючись до суду із позовом, первинна профспілкова організація співробітників АТ КБ «ПриватБанк», зокрема, просила зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» через уповноважений на це орган (Наглядову раду) звільнити ОСОБА_1 з посади Голови Правління АТ КБ «ПриватБанк» на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, і дійшла висновку, що між сторонами виник колективний трудовий спір, до якого застосовується примирно-третейський порядок вирішення спору, провадження у справі закрила.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 201/909/20 (провадження № 61-7294св21) справа у подібних правовідносинах була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступлення від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 01 грудня 2021 року у справі № 910/10754/20, від 18 червня 2018 року у справі № 804/2581/16, з вирішенням правової проблеми щодо можливості діяльності на підприємстві декількох профспілок, які є рівними перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав і інтересів членів профспілки. При цьому положення КЗпП України не передбачають, що вимога про звільнення у разі порушення законодавства про працю, умов колективного договору керівником може бути заявлена лише тією профспілкою, яка було стороною колективного договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 201/909/20 (провадження № 14-34цс22), дійшла висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, носять корпоративний характер і спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. При цьому Велика Палата Верховного Суду не розглядала питання застосування до правовідносин, що виникли, положень Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 201/909/20 (провадження № 14-34цс22), оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані положеннями Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», а сторони (ОСОБА_1 та первинна профспілкова організація працівників АТ КБ «ПриватБанк») є учасниками колективного трудового спору.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За змістом статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 5-1 КЗпП України зазначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Розірвання трудового договору з керівником підприємства, установи, організації на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) передбачено у статті 45 КЗпП та статті 33 Закону № 1045-XIV.

Позивач мотивує свої вимогами не наявністю корпоративних відносин, а, зокрема, тим, що вказане рішення прийнято з підстав начебто порушення позивачем законодавства про працю, а саме статей 46, 139 КЗпП України.

Колегія суддів не може погодитися з передачею «чисто» трудового спору до судів господарської юрисдикції, виходячи з доцільності збереження єдиної юрисдикційної належності спорів про припинення повноважень керівника та/або членів виконавчого органу господарського товариства для формування стабільної та послідовної судової практики, так як доцільність не є ознакою корпоративних правовідносин, а лише наявність корпоративних відносин може свідчити про корпоративний спір між сторонами. Доцільність не є і ознакою, яка визначає юрисдикційність спору.

Колегія суддів не погоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, який, по суті, вказує на те, що в діяльності профспілки убачається корпоративний спір чи так звані корпоративні правовідносини, як, наприклад, це вчинено з позовами за участю ОСББ, ГБК, СТ, ГК та інших.

Розгляд питання про відступлення/уточнення/підтримку від висновків Великої Палати Верховного Суду, належить до функціональних і виключних повноважень Великої Палати Верховного Суду і дасть можливість правильно сформувати правову позицію у цій справі.

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба з`ясувати неоднозначні моменти і адаптувати норми законодавства до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

За таких обставин, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 201/2885/20 (провадження № 61-8335св21) за позовом ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Кабінет Міністрів України, Первинна профспілкова організація трудового колективу головного офісу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», про визнання незаконним та скасування рішення Комітету Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», оформленого протоколом № 27 від 21 лютого 2020 року, про звернення до Кабінету Міністрів України з вимогою про розірвання трудового договору, за касаційною скаргою первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець