Номер провадження: 22-ц/813/3615/23
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 липня 2022 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за умовами кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

25 вересня 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 , у якому просили стягнути заборгованість згідно з кредитним договором, який вони уклали 14 лютого 2008 року. Згідно з договором банк надав відповідачу кредит у розмірі 18000 дол. США на строк до 16 лютого 2009 року, а ОСОБА_1 зобов`язувалась своєчасно виплачувати щомісячну суму та у разі несплати до суми заборгованості додавалися відсотки, з чим вона була ознайомлена. Проте, відповідач не своєчасно надавав грошові кошти банку для погашення заборгованості, тобто порушував умови кредитного договору (а.с. 2-3).

16 грудня 2020 року заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси вирішено позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі (а.с. 33-36).

09 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення (а.с. 41-47).

21 квітня 2021 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси заочне рішення було скасовано та призначено справу до розгляду (а.с. 72).

21 липня 2022 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеса вирішено позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 3 % річних за період з 22.09.2017 року по 22.09.2020 року у розмірі 432,23 дол. США, що станом 21.07.2022 року за курсом НБУ складає суму у розмірі 15802 гривень 32 копійки та судовий збір у розмірі 1921 гривень (а.с. 103-104 зворот).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Сокуренко Наталія Вікторівна звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що суд порушив та не дотримався норм матеріального права, оскільки відмовив у стягненні частини заборгованості, посилаючись на пропуск строку позовної давності позивачем. До того ж, апелянт вказує на те, що відповідач не подавав до суду заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тобто у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав для зменшення нарахованої заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 липня 2022 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за умовами кредитного договору, було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. З огляду на це, здійснивши власний розрахунок, суд першої інстанції вирішив стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 432,23 дол. США (а.с. 104).

Апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №66МТ, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 18000 дол. США (а.с. 8-9).

У зв`язку із неналежним виконанням взятих ОСОБА_1 на себе зобов`язань, 11 жовтня 2010 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою про стягнення заборгованості із відповідача.

03 лютого 2011 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі №2-1089/11 вирішено позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково; стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 14 лютого 2008 року в сумі 77668 грн 77 коп., що складається з заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користуванням кредиту, штрафних санкцій відповідно до договору; стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за договором від 21 вересня 2007 року в сумі 6519 грн 94 коп., що складається з заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користуванням кредитом, штрафних санкцій відповідно до договору; стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судовий збір в розмірі 776,69 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судовий збір в розмірі 65,20 грн; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити (а.с. 4-5).

Позивач вказує на те, що прострочена сума заборгованості становить 4796,85 дол. США, а тому вважає, що з відповідач за період з 17.02.2009 року по 22.06.2020 року має заборгованість у розмірі 1446,8 дол. США (а.с. 2 зворот-3), на підтвердження чого надав розрахунок заборгованості (а.с. 6-6 зворот).

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18).

Разом з тим, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц). Таким чином, вказане обмеження не пов`язане із поданням заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яке є підставою для відмови у задоволенні позову, а лише встановлює певні часові проміжки, за які кредитор має право на стягнення з боржника заборгованості, що пов`язана із невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язання. А тому, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та висновків Великої Палати Верховного Суду є помилковими.

При цьому, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційній суд на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький