Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 127/6494/21

провадження № 61-4192св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Вінницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Ковальчука О. В., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитного договору та похідних договорів припиненими.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 06 грудня 2014 року між сторонами укладено кредитний договір № SAMDN3148.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2016 року № 127/10212/16-ц стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» кредитну заборгованість в розмірі 27 284,83 грн.

Постановою державного виконавця № 56551957 від 01 липня 2020 року було закінчене виконання виконавчого листа у згаданій справі у зв`язку зі сплатою боржником ОСОБА_1 заборгованості, виконавчого збору та судових витрат.

Похідними від кредитного договору є угода № SAMDN3645 від 10 серпня 2011 року та угода № SAMDN6865 від 13 квітня 2015 року.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, однак, АТ КБ «ПриватБанк» продовжує нараховувати заборгованість за кредитним договором.

Позивач вказує, що він не підписував Умови та Правила надання банківських послуг, згідно з якими АТ КБ «ПриватБанк» може самостійно встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування, які є додатком до підписаної ним анкети-заяви, а також не підписував витяг із Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна», тому вважає, що Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» не можна вважати складовими частинами укладеного між позивачем та банком кредитного договору.

У підписаній ним анкеті-заяві не зазначена процентна ставка, а також відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. При укладенні договору з позивачем банк не дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати припиненими кредитний договір № SAMDN3148 від 06 грудня 2014 року, укладений між ним та АК КБ «ПриватБанк», та похідні від цього кредитного договору - угоду № SAMDN3645 від 10 серпня 2011 року та угоду № SAMDN6865 від 13 квітня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада

2021 року у складі судді Вохмінової О. С. позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач не звернувся до відповідача із заявою про припинення дії договору від 06 грудня 2014 року, то дія договору продовжилась, а отже продовжились його зобов`язання, а відтак позивач не довів факт повного припинення зобов`язання перед відповідачем, який нараховував відсотки за користування кредитом.

Суд вказав, що у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання за кредитом боржник несе відповідальність за статтею 625 ЦК України.

Також суд дійшов висновку про недоведеність позивачем тієї обставини, що угоди від 10 серпня 2011 року та від 13 квітня 2015 року є похідними від угоди від 06 грудня 2014 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненим кредитного договору від 06 грудня 2014 року та ухвалено нове рішення у цій частині про часткове задоволення цієї позовної вимоги.

Визнано припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за договором «Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання послуг продукта кредитних карт» від 06 грудня 2014 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував положення частини другої статті 1050 ЦК України, не застосував її до спірних правовідносин, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що кредитний договір (Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості) продовжив свою дію, оскільки позичальник усупереч положенням договору не подав банку заяву про його припинення.

Апеляційний суд вказав, що строк дії кредитного договору закінчився у день звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_1 про дострокове повернення тіла кредиту та нарахованих відсотків разом із пенею у 2016 році.

Враховуючи, що ОСОБА_1 погасив всю заборгованість перед банком за рішенням суду, проти чого не заперечував банк, апеляційний суд вважав, що зобов`язання за договором «Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання послуг продукта кредитних карт» від 06 грудня 2014 припинилося внаслідок його виконання.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вимоги про припинення договору керувався положеннями статті 625 ЦК України, якою встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, однак у цій справі до спірних правовідносин неможливо застосовувати положення вказаної статті, як підставу для відмови в задоволенні такої вимоги, оскільки договірні зобов`язання ОСОБА_1 за тілом кредиту, відсотками та договірними штрафними санкціями припинилися через їх виконання, а умови статті 625 ЦК України - це зобов`язання (в разі їх наявності), які базуються на нормі закону.

Право кредитодавця на отримання від позичальника штрафних санкцій, які передбачені законом, не може протистояти договірним зобов`язанням, які виконані в повному обсязі.

Апеляційним судом враховано, що такого способу захисту порушеного права як визнання припиненим кредитного договору нормами ЦК України не передбачено, однак це не може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні такої вимоги, адже одним із основних принципів цивільного судочинства є верховенство права і, дослідивши практику Верховного Суду у справах з аналогічними правовідносинами, вбачається, що Верховний Суд не акцентував увагу у тих справах на неналежний спосіб захисту, обраний позивачем (визнання припиненим договору), і залишав без змін рішення судів попередніх інстанцій, які розглядали справи з такими вимогами і визнавали припиненими договори.

Тому, врахувавши сталу судову практику Верховного Суду, апеляційний суд вважав, що слід задовольнити заявлені позовні вимоги в інший спосіб - шляхом визнання припиненими зобов`язання.

Колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення вимог про припинення похідних від договору «Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання послуг продукта кредитних карт», оскільки наявність таких не доведена при розгляді цієї справи, а за відсутності цих договорів не можливо встановити правовідносини, які виникли між сторонами на підставі них.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року та залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення у справі ухвалено апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 910/11249/17, та у постановах Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 6-2096цс16, від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання.

Апеляційним судом не враховано, що погашення заборгованості за судовим рішенням, ухваленим у 2016 році, відбулось лише у 2020 році, а тому банк мав право нараховувати заборгованість за кредитом після звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Враховуючи наявність заборгованості за кредитним договором, а саме внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду, відсутні правові підстави для визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими.

Провадження у суді касаційної інстанції

27 травня 2022 року ухвалою Верховного Суду поновлено АТ КБ «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження постановиВінницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року, а касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.

22 червня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови Вінницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року до закінчення касаційного провадження.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Розпорядженням Верховного Суду від 18 січня 2023 року, у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаною з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2023 року, зазначену справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Мартєв С. Ю., Фаловська І. М.

Інший учасник справи не скористався правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Угода укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № SAMDN6339 від 06 лютого 2013 року, шляхом надання ОСОБА_1 строкового кредиту у розмірі 14 246,90 грн на 24 місяці - з 06 грудня 2014 року по 31 грудня 2016 року, та було встановлено кредитну лінію на платіжну карту у розмірі 14 246,90 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом у розмірі 712,91 грн для погашення заборгованості по кредиту.

ОСОБА_1 в угоді підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір (а.с. 17-39).

У матеріалах справи міститься копія заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2016 року (справа № 127/10212/16-ц) про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 06 грудня 2014 року.

З матеріалів витребуваної ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 лютого 2022 року цивільної справи № 127/10212/16-ц встановлено, що 16 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка виникла у останнього у зв`язку з неналежним виконанням умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 06 грудня 2014 року.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 23 грудня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 27 284,83 грн, яка складається з: 14 246,90 грн - заборгованість за кредитом; 3 514,84 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 7 978,18 грн - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 1 544,91 грн - штраф (фіксована частина) та судовий збір - 1 378, 00 грн.

Відповідно до постанови державного виконавця Центрального відділу ДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Кулявцева О. С. про закінчення виконавчого провадження від 01 липня 2020 року у ВП № 56551957, виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/10212/16-ц від 02 березня 2017 року закінчено у зв`язку зі сплатою заборгованості, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження (а.с. 12).

Факт сплати підтверджується квитанцією АТ «Таскомбанк» № ПН1331302 від 30 червня 2020 року про сплату боргу у розмірі 30 497,80 грн (а.с. 13).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав про те, що він здійснив погашення заборгованості, стягнутої за рішення суду, враховуючи, що банк скористався правом дострокового стягнення заборгованості, а тому кредитні зобов`язання є припиненими.

Із матеріалів справи видно, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2016 року (справа № 127/10212/16-ц), яке набрало законної сили 23 грудня 2016року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, яка укладена 06 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 27 284,83 грн, яка складається з: 14 246,90 грн - заборгованість за кредитом; 3 514,84 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 7 978,18 грн - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 1 544,91 грн - штраф (фіксована частина) та судовий збір - 1 378, 00 грн.

Відповідно до постанови державного виконавця Центрального відділу ДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Кулявцева О. С. про закінчення виконавчого провадження від 01 липня 2020 року у ВП № 56551957, виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/10212/16-ц від 02 березня 2017 року закінчено у зв`язку зі сплатою заборгованості, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження (а.с. 12).

Факт сплати підтверджується квитанцією АТ «Таскомбанк» № ПН1331302 від 30 червня 2020 року про сплату боргу у розмірі 30 497,80 грн (а.с. 13).

Враховуючи наявність судового рішення у справі № 127/10212/16-ц, яке набрало законної сили, дії банку щодо нарахування ОСОБА_1 процентів за користування кредитом, пені та штрафів є неправомірними.

На думку колегії суддів Верховного Суду, апеляційний суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача у цій частині.

Кредитор (банк) має право (за наявності підстав) на отримання компенсаційних виплат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, однак банк має звернутись із такими вимогами до боржника, а не самовільно здійснювати такі нарахування.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що позивач виконав зобов`язання за договором банківського обслуговування у повному обсязі, підстави вважати зобов`язання невиконаним відсутні, що відповідно до вимог закону є підставою для припинення зобов`язань за таким договором.

Подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21) та від 25 травня 2022 року у справі № 570/1657/18 (провадження № 61-7781св21).

За таких обставин із моменту виконання у повному обсязі зобов`язань, визначених рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2016 року (справа № 127/10212/16-ц)про стягнення заборгованості за кредитом, зобов`язання позивача за цим договором припинилися.

У силу положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20).

Особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає в тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором.

Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 рокуу справі № 910/14224/20, провадження № 12-20гс22).

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі, яка розглядається, позивач фактично обрав спосіб захисту у вигляді визнання судом припиненими зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором внаслідок їх повного виконання, проведеного належним чином, але цього АТ КБ «ПриватБанк» не визнає.

За таких обставин позивачу недоступні інші можливості захисту її прав, тому ним заявлено до суду вимогу про захист охоронюваного законом інтересу у правовій визначеності на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України та статті 599 ЦК України, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за кредитним договором та діяти, не порушуючи їх.

Подібний висновок викладено у пункті 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 рокуу справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22).

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що ефективним способом захисту у даній справі буде визнання припиненим зобов`язання.

Виходячи із конкретних обставин цієї справи, обраний позивачем спосіб захисту порушеного інтересу, у частині вимог про визнання припиненими зобов`язання за договором «Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання послуг продукта кредитних карт» від 06 грудня 2014 року, є ефективним у правовій визначеності щодо належного виконання ним зобов`язань за цим договором, а тому така позовна вимога підлягає задоволенню.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 рокуу справі № 459/2645/21 (провадження № 61-9071св22).

Натомість вимоги про припинення похідних від Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості договорів не підлягають задоволенню, адже наявність таких не доведена при розгляді цієї справи, а за відсутності цих договорів неможливо встановити правовідносини, які виникли між сторонами на підставі них, про що обґрунтовано вказано судом апеляційної інстанції.

Доводи заявника про те, що апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі№ 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 910/11249/17, та у постановах Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 6-2096цс16, від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

У справі № 444/9519/12 (провадження № 61-297св18) Верховним Судом розглядався позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) розглядався позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «Омега Банк» про визнання договору поруки припиненим.

У цій справі Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію про те, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а є підставою виникнення права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) розглядався позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки припиненим та про визнання договору поруки частково недійсним.

У цій справі Велика Палата відступила від висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по справі № 202/4494/16-ц, згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. Тому ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим може не обмежуватися випадками, наведеними в пункті 57 цієї постанови.

У справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) розглядався спір між фізичними особами про стягнення заборгованості у зв`язку з несвоєчасне виконання вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 червня 2009 року.

У цій справі Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) розглядався позов Дочірньої компанії «Газ Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства «Одесагаз» про стягнення заборгованості у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Господарського суду Одеської області від 22 жовтня 2012 року у справі № 5017/2643/2012, що стало підставою для нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних за вказані періоди відповідно до положень статті 625 ЦК України.

У цій справі Велика Палата Верховного Суду вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

У справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) розглядався позов ПАТ «Універсал банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення на підставі статті 625 ЦК України коштів у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 листопада 2009 року.

У цій справі Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У справі № 910/11249/17 розглядався позов товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» до товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-збагачувальний комплекс «Донбасвуглепереробка», публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» про стягнення на підставі статті 625 ЦК України 22 247 906,19 грн, у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення у справі № 910/2114/16.

У цій справі Верховний Суд скасував оскаржені судові рішення, а справу передав на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судами не було розглянуто по суті позовні вимоги щодо одного з відповідачів. Отже, Верховним Судом (у постанові від 07 лютого 2018 року) не було сформовано правового висновку.

Після нового розгляду справи ця справа знову була предметом касаційного перегляду. У постанові Верховного Суду від 29 січня 2019 року сформовано висновок про те, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини 1 статті 193 ГК України.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 12 вересня 2011 року у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 року у справі № 3-142гс11.

У справі № 6-2096цс16 Верховний Суд України розглядав спір щодо припинення іпотеки з підстав виконання боржником на користь кредитора судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. У цій справі викладено правовий висновок про те, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) частково не погодилася з такими висновками та висловила позицію про те, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У справі № 6-1946цс15 розглядався позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення грошової компенсації за участь у спорудженні, поліпшенні, утриманні частини будинку та в обробці земельної ділянки та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення коштів у зв`язку з невиплатою грошової компенсації, яку було присуджено судовим рішенням.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

За таких обставин колегія суддів не бере до уваги посилання заявника про те, що апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 910/11249/17, та у постановах Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 6-2096цс16, від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах (у неподібних правовідносинах) не має правового значення для справи, яка є предметом касаційного перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

За таких обставин посилання заявника про те, що апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, є помилковими.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди із судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскарженого судового рішення.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженої постанови апеляційного суду. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
С. Ю. Мартєв
І. М. Фаловська