КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 2 серпня 2022 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 18 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення про рекомендацію призначення опікуна недієздатної особи,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи його тим, що він має недієздатного брата - ОСОБА_3 , якого на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 5 лютого 1999 року у справі № 2-309/1999 було визнано недієздатним. 22 квітня 1999 року рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 114 його було призначено опікуном недієздатного ОСОБА_3 . У 1998 році його сестра - ОСОБА_4 та колишня дружина брата - ОСОБА_5 дали погодження на призначення його опікуном і з того часу братом опікувався тільки він.

25 травня 2021 року виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області було прийнято рішення «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 », відповідно до якого відповідач вирішив рекомендувати призначити опікуном недієздатного ОСОБА_3 - ОСОБА_2 . З вказаним рішенням, про яке позивач дізнався з відповіді на адвокатський запит від 25 серпня 2021 року, він категорично не погоджується, вважає його таким, що суперечить інтересам недієздатного брата ОСОБА_3 .

Позивач вказав, що протягом останніх 35 років він доглядає брата, з них офіційно являється його опікуном 22 роки. Брат потребував періодичного лікування, оскільки у нього були приступи і він відвозив його в лікарню, де забезпечував його і зараз забезпечує необхідними ліками. Також, ліки брат приймає і вдома, тому ліки він купує йому постійно. Він отримав йому для проживання квартиру, як опікун допоміг її приватизувати, зробив ремонт, замінив міжкімнатні двері, купив нову стінку, підставку під телевізор, чорно-білий, а з часом і кольоровий телевізор, холодильник, нову газову плиту, встановив газовий лічильник, для його безпеки встановив грати на вікна, адже квартира знаходиться на першому поверсі. Загалом протягом цих років він купував йому все необхідне, включаючи одяг, посуд, побутові речі, готував і приносив їжу. Він сам купає брата і робить йому стрижку, постійно поряд з братом, який залишився сам у своїй біді, а він обіцяв покійним батькам доглянути його. Вони з братом жили в мирі. Увесь свій життєвий шлях він працював, неодноразово був нагороджений відзнаками, отримував премії, має посвідчення ветерана праці від 22 травня 1985 року та посвідчення ветерана праці від 6 березня 2003 року.

Разом з тим, у брата є донька - ОСОБА_2 , яка до березня 2021 року жодного разу не цікавилась долею свого батька, навіть не провідувала його, не допомагала йому, соромилась й обходила його стороною. Батьком вона вважає свого вітчима, про що вона позивачу заявляла неодноразово. Однак, у березні 2021 року вона з`явилась у їх з братом житті і почалося все не благополучно. Вона та її мати - ОСОБА_5 без його відома увірвались у квартиру брата, розбивши при цьому вікно, у зв`язку з чим він звертався до правоохоронних органів. Брат йому розповів, що він боявся, що вони поб`ють всі вікна, тому відчинив їм двері. Вони увірвались до нього з метою знайти хоч якийсь «компромат», тому сфотографували посуд, з якого їв брат, умивальник на кухні, куди брат виливає заварку з чаю, кришку унітазу, але не фотографували інтер`єр квартири, бо всюди було охайно. Мова про якусь допомогу зі сторони дочки взагалі не йшла, навіть просто поговорити з батьком. Він прийшов до брата наступного дня, приніс йому їсти, прибрав посуд і в квартирі зробив прибирання. 22 березня 2021 року ОСОБА_2 вдруге була у квартирі і теж без його відома, увірвалась туди з представниками опікунської ради, які склали акт обстеження умов проживання недієздатного без відома та присутності опікуна, про що свідчить відсутність його підпису на акті. Єдине зауваження до нього в органів опіки - це забруднена стіна, стеля та посуд, з якого їв брат. Проте, брат завжди нагодований, помитий, а немитий посуд не може стати підставою для сумніву, що він не справляється зі своїми обов`язками опікуна, адже брат хворий і він може вести себе неадекватно, а він прибирає за ним 37 років.

Зазначив, що згодом ОСОБА_2 йому заявила, що позбавить його прав опікуна і візьме опіку над недієздатним, утім, з огляду на спосіб її життя, вона не може бути опікуном ОСОБА_3 . При цьому вона сама не виявляла бажання бути опікуном, представники опікунської ради знайшли її та провели роз`яснювальну, консультативну бесіду 23 лютого 2021 року, про що зазначено у витязі протоколу № 3 від 22 квітня 2021 року, і лише після бесіди вона написала заяву до органу опіки і піклування про призначення її опікуном від 3 березня 2021 року. Упродовж 22 років, час коли він являється офіційним опікуном, ніхто з органів опіки не цікавився його братом та умовами його проживання, у них навіть не було рішення про визнання його недієздатним. Пам`ятку про обов`язки опікуна представники опікунської ради йому надали 2 вересня 2021 року після того, як отримали адвокатський запит від 30 серпня 2021 року про надання копій документів з особової справи недієздатного ОСОБА_3 . Працівники опікунської ради помиляються в тому, що ОСОБА_2 буде дійсно доглядати батька.

22 березня 2021 року було проведено та складено акт обстеження матеріально-побутових умов проживання заявника. Виявляється ОСОБА_2 власного житла не має, нібито знімає житло у подруги, яка живе за кордоном, однак договору оренди житла не надає. На утриманні ОСОБА_2 є двоє неповнолітніх дітей, дохід мінімальний. А він отримує пенсію та у брата теж є мінімальна пенсія по інвалідності, за яку брат не міг отримати всіх тих матеріальних благ, які є в його квартирі, все це йому купував він. Він може бути єдиним опікуном ОСОБА_3 , а його дочка діє не в його інтересах, а лише шкодить. Брата також доглядає онук - ОСОБА_6 , якого він навчив всім навичкам опікуна. КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 4» надала письмове підтвердження про належне виконання ним обов`язків опікуна в частині надання медичної допомоги. Також є постанова Білоцерківського міськрайонного суду у справі № 357/14063/19 від 23 грудня 2019 року, відповідно до якої ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 184 КУпАП за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім того, згідно із постановою Білоцерківського міськрайонного суду у справі № 357/7600/16-п ОСОБА_2 27 червня 2016 року затримано працівниками Білоцерківського ВП під час керування автомобілем з явними ознаками алкогольного сп`яніння і тільки з вини правоохоронних органів, які передали в суд справу аж через три місяці після складання протоколу, її було закрито. ОСОБА_2 намагалась дискримінувати його та отримати рішення опікунської ради про позбавлення його обов`язків опікуна, але їй було відмовлено. Між ним як опікуном і ОСОБА_2 , яка бажає стати опікуном виник конфлікт і на сьогоднішній день остання чинить перешкоди йому в догляді брата та з огляду на останні події склались неприязні стосунки. У даному випадку ОСОБА_2 не бачила і не спілкувалась з батьком більше 20 років та лише з березня 2021 року декілька разів була у нього, кожен цей візит супроводжується погіршенням самопочуття брата, по побуту вона нічого не допомагає, навіть елементарне - покупати і нагодувати брата не робить. Мета в ОСОБА_2 одна - стати власником квартири ОСОБА_3 шляхом спадкування майна. Брат важко пережив розлучення зі своєю дружиною ОСОБА_5 - мамою ОСОБА_2 , коли вони приходять разом до брата то після їхнього відвідування він довго не може заспокоїтись, веде себе неадекватно, такі зустрічі шкодять його здоров`ю.

Позивач звертає увагу, що відповідач в оспорюваному ним рішенні не посилається на жодні обставини, що стали підставою для його прийняття та мали значення для призначення ще одного опікуна, не зазначає мотивів прийняття рішення з посиланням на нормативно-правові акти. Наявне лише посилання на протокол опікунської ради та записку УСЗН БМР, які теж не свідчать про причини рекомендувати другого опікуна. Відповідач зазначив, що «з метою захисту особистих немайнових і майнових прав ОСОБА_7 , для створення йому необхідних побутових умов, здійснення за ним належного постійного догляду, забезпечення лікування у разі необхідності, виконавчий комітет вирішив рекомендувати призначити опікуном ОСОБА_8 ». Однак всі вищеперераховані блага і турботу надає недієздатному лише він на протязі більш як 30 років, інформація про його неналежне виконання обов`язків опікуна відсутня у відповідача. Орган опіки і піклування відхилив повністю його доводи про те, що ОСОБА_2 не може бути опікуном, так як її інтереси суперечать інтересам недієздатного ОСОБА_3 .

Ураховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 370 від 25 травня 2021 року «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 ».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 2 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 18 серпня 2022 року заяву представника третьої особи - адвоката Кузьменка Є.А. про відшкодування судових витрат на правничу допомогу задоволено.Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся з апеляційними скаргами, в яких просить їх скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні вимог заяви третьої особи про відшкодування судових витрат на правничу допомогу відмовити.

Доводи апеляційної скарги на основне рішення є аналогічними аргументам позовної заяви із додатковим зазначенням того, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування про рекомендацію призначення опікуна недієздатної особи не порушено його права як іншого опікуна, який належним чином тривалий час виконував покладені на нього обов`язки, тоді як третя особа до березня 2021 року взагалі не цікавились долею свого батька, не відвідувала його, у них склалися неприязні стосунки з огляду на її спосіб життя, відтак вона не може бути другим опікуном, адже це зашкодить недієздатному ОСОБА_3 .

В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення позивач зазначив, що з урахуванням його майнового стану і доходів як пенсіонера та того факту, що позов було пред`явлено в інтересах недієздатної особи, суд першої інстанції не був зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, адже це суперечить принципам справедливості, пропорційності та верховенству права, а заявлений розмір гонорару адвоката є завищеним. При цьому на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, тому в силу частини сьомої статті 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу стягненню з нього не підлягають.

У відзивах на апеляційні скарги відповідач просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно та всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонамидокази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав длязадоволення позову та стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відзив іншого учасника справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , являється пенсіонером, перебуває на обліку у Білоцерківському об`єднаному управлінні ПФУ в Київській області та отримує станом на квітень 2021 року пенсію за віком у розмірі 4 437,37 грн, а також пенсію по інвалідності у розмірі 2 729,54 грн, є ветераном праці і має право на відповідні пільги, станом на 15 вересня 2021 року має задовільний стан здоров`я і за зареєстрованою адресою місця проживання до КП БМР ЖЕК № 7 на нього скарг не надходило (а.с. 16, 17, 28, 34-37, 44, 45, 54, т. 1).

Позивач являється братом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інваліда другої групи з 19 листопада 1997 року безстроково, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнаного недієздатним відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 5 лютого 1999 року у справі № 2- 309/1999 (а.с. 4-7, 46, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 114 від 22 квітня 1999 року, ОСОБА_1 призначено опікуном над недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8, 9, т. 1).

Згідно довідок ГУ ПФУ у Київській області від 8 вересня 2021 року, ОСОБА_3 із серпня 2001 року перебуває на обліку вказаного управління та отримує станом на вересень 2021 року пенсію у розмірі 2 741,02 грн (а.с. 47-53, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 22 липня 1999 року, виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква на підставі розпорядження завідуючого даного фонду від 22 липня 1999 року за № 1-2-26, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ у книзі № 95, ОСОБА_3 являється власником квартири АДРЕСА_3 (а.с. 10, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , є здоровою та працездатною особою, має на утриманні двох дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , являється дочкою ОСОБА_3 , який перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та 18 липня 1987 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 115, 116, 132-135, 159, 160, 182 - 184, т. 1).

2 березня 2021 року ОСОБА_2 подала до органу опіки та піклування заяву про призначення її опікуном над недієздатним батьком - ОСОБА_3 22 березня 2021 року управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради було проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання особи, що претендує на призначення опікуном, а саме за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , а також обстеження матеріально-побутових умов проживання особи, що потребує опіки, а саме за місцем проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21-24, 26,т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 25 травня 2021 року № 370 «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » було рекомендовано призначити опікуном недієздатного ОСОБА_3 - ОСОБА_2 (а.с. 14, т. 1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки дочка підопічного позивача висловила бажання бути опікуном свого недієздатного батька, відповідач, діючи в межах своїх повноважень, визначених законом, з метою захисту особистих немайнових і майнових прав ОСОБА_3 та створення йому необхідних побутових умов, здійснення за ним належного постійного догляду, забезпечення лікування у разі необхідності, прийняв рішення щодо доцільності призначення ОСОБА_2 опікуном над недієздатним ОСОБА_3 . В пункті 2 цього рішення від 25 травня 2021 року № 370 вказано, що воно діє упродовж 6 місяців з моменту його прийняття. При цьому дане рішення було подано до суду для вирішення питання про призначення опікуна в судовому порядку, у зв`язку з чим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2022 року ОСОБА_2 було призначено опікуном над недієздатним батьком - ОСОБА_3 . Враховуючи положення статті 60 ЦК України, оспорюване рішення органу місцевого самоврядування є поданням його органу опіки та піклування для встановлення судом опіки над фізичною особою, яка визнана недієздатною, та станом на час розгляду справи дане рішення втратило свою чинність, оскільки зі спливом шестимісячного строку дії оспорюваного рішення виконавчого комітету в дію вступає рішення суду про призначення опікуна. Отже, у даному випадку позивачем не доведено, що рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » № 370 від 25 травня 2021 року порушено його права чи права його підопічного.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним із яких може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду у цій справі є законність та правомірність рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 травня 2021 року № 370«Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 », яким рекомендовано призначити опікуном недієздатного ОСОБА_3 - ОСОБА_2 та яке, на думку позивача, прийняте без дослідження всіх доказів, що стосуються вирішення питання щодо призначення вказаного опікуна, без врахуванням його думки, як вже призначеного опікуна над недієздатним братом.

Статтею 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 56 ЦК України).

За підпунктом 4 пункту б) частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері соціального захисту населення належать делеговані повноваження щодо вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Згідно із статтею 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Частиною першою статті 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

Згідно з частинами третьою - п`ятою статті 63 ЦК України фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 (далі - Правила).

Так, відповідно до пункту 1.1 Правил опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів.

Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад (пункт 1.3, 1.4 Правил).

Рішення органів опіки і піклування про призначення чи звільнення опікунів і піклувальників від виконання своїх обов`язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути оскаржені в установленому законом порядку (пункт 1.8 Правил).

Зі змісту рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 25 травня 2021 року № 370 «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » вбачається, що відповідачем було лише рекомендовано призначити опікуном недієздатного ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

Отже, оспорюване рішення виконавчого комітету якоргану опіки та піклування є дорадчим документом, який подається до суду для вирішення питання щодо призначення опікуна недієздатній особі, а правові наслідки для опікуна виникають виключно в результаті ухвалення судового рішення, в процесі якого відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, у тому числі і оспорюваного рішення органу опіки та піклування, яке не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про призначення опікуна над недієздатною особою.

Тобто, відповідач розглянув заяву ОСОБА_2 від 2 березня 2021 року про призначення її опікуном над недієздатним батьком - ОСОБА_3 в межах своїх повноважень і покладених на нього обов`язків та прийняв рішення рекомендаційного характеру про доцільність такого призначення, а остаточне призначення опікуна недієздатній особі є виключною компетенцією суду відповідно до вимог статті 60 ЦК України, за змістом якої суд встановлює опіку фізичній особі у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

За змістом частини другої статті 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Згідно із частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до пункту 2.1 Правил опіка (піклування) встановлюється за місцем проживання особи, яка підлягає опіці (піклуванню), або за місцем проживання опікуна (піклувальника). Рішення про встановлення опіки (піклування) повинно бути прийняте не пізніше як у місячний термін з моменту, коли відповідному органові опіки та піклування стане відомо про потребу встановлення опіки чи піклування.

За пунктом 3.1 Правил для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.

На підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів та показань свідків суд установив, що позивач з 1999 року виконує обов`язки опікуна ОСОБА_3 , забезпечує його харчуванням, лікуванням та облаштуванням побуту, а органом опіки та піклування не встановлено обставин і не приймалося рішення про звільнення ОСОБА_1 від обов`язків опікуна.

Позивач вказував на те, що підстав для призначення другого опікуна не було та відповідачем не враховано його заперечення щодо призначення ОСОБА_2 опікуном брата, оскільки опікуном не може бути особа, поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки.

Однак, суд першої інстанції з правомірною критичністю оцінив зазначені твердження щодо наявності протиправної поведінки ОСОБА_2 , яка суперечить інтересам її недієздатного батька, оскільки позивачем не надано доказів подання ним до органу опіки і піклування відповідного документального підтвердження до прийняття оспорюваного рішення, а оглянутий в судовому засіданні адміністративний матеріал, відповідно до якого ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за ч. 3 ст. 184 КУпАП, та показання свідків не підтверджують вказаних обставин.

Водночас, матеріали справи місять відомості про те, що онук позивача - ОСОБА_6 7 грудня 2021 року подав до органу опіки та піклування заяву про призначення його опікуном двоюрідного діда - ОСОБА_3 2 лютого 2021 року сам ОСОБА_1 та 16 лютого 2021 року ОСОБА_11 зверталися до відповідача з питанням щодо оформлення договору довічного утримання від імені недієздатного ОСОБА_3 (а.с. 25, 110-113, т. 1).

Під час розгляду справи позивач стверджував, що у догляді за ОСОБА_3 йому допомагав онук ОСОБА_12 , який виявив бажання бути опікуном недієздатного двоюрідного діда, що узгоджується з показаннями свідків, відтак суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивач потребував додаткової допомоги при виконанні ним обов`язків опікуна.

Оскільки дочка підопічного позивача також висловила бажання бути опікуном свого недієздатного батька, виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області, діючи в межах своїх повноважень, визначених главою 6 ЦК України, статтями 34, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Правилами опіки та піклування, з метою захисту особистих немайнових і майнових прав ОСОБА_3 та створення йому необхідних побутових умов, здійснення за ним належного постійного догляду, забезпечення лікування у разі необхідності, прийняв рішення щодо доцільності призначення ОСОБА_2 опікуном над недієздатним ОСОБА_3 .

У пункті 2 вказаного рішення відповідача від 25 травня 2021 року № 370 «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » вказано, що це рішення діє упродовж 6 місяців з моменту його прийняття.

Судом встановлено, що оспорюване рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області 1 вересня 2021 року було подано ОСОБА_2 до суду разом із заявою про призначення її опікуном над недієздатним батьком - ОСОБА_3 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 23 лютого 2022 року у справі № 357/10238/21 заяву ОСОБА_2 про призначення опікуна задоволено, призначено останню опікуном над недієздатним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Як свідчать матеріали справи, наразі вищевказане рішення суду не набрало законної сили, оскаржено ОСОБА_1 в апеляційному порядку і ухвалою Київського апеляційного суду від 20 червня 2022 року його дію зупинено до закінчення апеляційного провадження у справі № 357/10238/21.

Отже, ОСОБА_1 має захищати свій інтерес під час судового розгляду справи за зазначеними вимогами про призначення опікуна, а не ініціювати 28 вересня 2021 року окрему судову справу щодо оскарження рішення органу опіки та піклування.

З урахуванням наведених обставин справи та вимог частини першої статті 60 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 25 травня 2021 року № 370 за своїми правовими наслідками є лише поданням органу опіки та піклування для встановлення судом опіки над фізичною особою, яка визнана недієздатною, і станом на час розгляду справи це рішення втратило свою чинність, оскільки зі спливом шестимісячного строку дії рішення виконавчого комітету про рекомендацію призначення опікуна в дію може вступити рішення суду про призначення опікуна, перегляд якого ще не закінчено в апеляційному порядку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У цій справі позивач не довів наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що позивач не довів порушення свого права або інтересу, у зв`язку із чим позов не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції вірно вказав, що оспорюване рішення органу опіки та піклування не породжує певних правових наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин, оскільки позивач може звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів в межах розгляду справи про призначення другого опікуна його підопічному.

Таким чином, судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення про рекомендацію призначення опікуна недієздатної особи, так як позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 9 червня 2021 року у справі № 370/408/19 (провадження № 61-15434св20).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення про рекомендацію призначення опікуна недієздатної особи.

Доводи апеляційної скарги по суті спору ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положень цивільного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що міськрайонним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги позивача законність та обгрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції щодо вирішення питання про відшкодування судових витрат третьої особи на професійну правничу допомогу, колегія суддів визнала його правомірним і справедливим з огляду на таке.

Відповідно до статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Статтею 270 ЦПК України, встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частина третя, п`ята статті 270 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 8 серпня 2022 року представник третьої особи - адвокат Кузьменко Є.А. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

На обґрунтування заяви вказав, що до ухвалення судового рішення від 2 серпня 2022 року про відмову у задоволенні позовних вимог ним було зроблено заяви про те, що протягом п`яти днів він додатково подасть докази понесення третьою особою витрат на правничу допомогу.8 червня 2021 року між АО «Кузьменко, Діденко та партнери» та ОСОБА_2 укладено договір про надання правничої допомоги, у пункті 3.1 якого сторонами узгоджено порядок розрахунку та вартість послуг. 8 червня 2021 року сторони уклали додаток № 1 безпосередньо по цій справі № 357/11426/21, пунктом 2 якого погодили вартість послуг, форму та порядок оплати, яка визначає тверду грошову суму 5 000,00 грн, яка сплачується ОСОБА_2 протягом п`яти днів після ухвалення рішення та виставлення рахунку фактури. Оскільки ні третя особа, ні її представник не знали, коли буде остаточне рішення у справі, завчасно ці документи не було можливим долучити до матеріалів справи. Після ухвалення рішення у справі АО «Кузьменко, Діденко та партнери» було виставлено рахунок для ОСОБА_2 , який був оплачений 7 серпня 2022 року, проте цей день припадає на вихідний, тому заява про ухвалення додаткового рішення подається на наступний робочий день. Також, сторонами підписано акт наданих послуг від 6 серпня 2022 року, яким погоджено вартість та повноту наданих послуг станом на день ухвалення рішення. Ураховуючи значний час, який потрібно було витратити на підготовку справи, надання консультації, підготовку процесуальних документів та часу зайнятого в судових засіданнях з дописом свідків, витрати в сумі 5 000,00 грн та стаж адвоката, який складає 11 років є співмірним затраченому часу та обсягом наданих послуг.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За правилами частини другої, дванадцятої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У постановах Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як свідчать матеріали справи, на час вирішення спору по суті позовних вимог в суді першої інстанції третьою особою ще не були остаточно визначені понесені судові витрати на правничу допомогу, відповідні докази на підтвердження розміру витрат, які ОСОБА_2 мала сплатити за надані адвокатом послуги (виконані роботи) в судовому засіданні 2 серпня 2022 рокунадано не було, а заява про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат на професійну допомогу адвоката подана після ухвалення судового рішення у встановлений законом п`ятиденний строк, відтак питання про витрати на правничу допомогу не входило в предмет розгляду в суді на час вирішення справи по суті та підлягало розгляду в порядку статей 246, 270 ЦПК України.

Встановлено, що ОСОБА_2 була залучена позивачем у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та фактично виступала на стороні відповідача і заперечувала проти задоволених позовних вимог.

Під час розгляду справи та разом із заявою про ухвалення додаткового рішення на підтвердження понесених ОСОБА_2 судових витрат представник третьої особи подав до суду першої інстанції: ордер серії АІ № 1137965 від 30 липня 2021 року на надання правничої (правової) допомоги, в тому числі у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області; договір № 12/-К про надання правничої допомоги від 8 червня 2021 року; додаток № 1 від 8 червня 2021 року до зазначеного договору; акт наданих послуг від 6 серпня 2022 року до договору №12/-К від 8 червня 2021 року; рахунок-фактуру № 10 від 6 серпня 2022 року; квитанцію до прибуткового касового ордера № 33 від 7 серпня 2022 року (а.с. 161, т. 1, а.с. 81-87, т. 2).

Згідно із пунктом 3.1 договору про надання правничої допомоги сторонами узгоджено, що за виконання послуг, передбачених пунктом 1.1 цього договору, клієнт зобов`язується сплатити адвокатському об'єднанню кошти в сумі та порядку, визначеними додатком до даного договору.

Відповідно до пункті 2 додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги сторонами погоджено вартість послуг, форму та порядок оплати, яка визначена в сумі 5 000,00 грн.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Зважаючи на викладене та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази щодо наданої третій особі правничої допомоги в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, суд першої інстанції вірно вважав доведеним факт понесення ОСОБА_2 витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в місцевому суді у розмірі 5 000,00 грн, які підлягають стягненню з позивача на її користь з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

За результатом розгляду справи суд першої інстанції, оцінюючи обґрунтованість вимог заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат, відсутності заперечень сторони позивача в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, правомірно вважав, що заявлена представником третьої особи сума є обґрунтованою та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Вказані вище обставини справи встановлені місцевим судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Зокрема суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Колегія суддів, додатково дослідивши матеріали справи, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму є співмірними із складністю даного спору, наданим адвокатомобсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума не є завищеною та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушена була понести третя особа у даній справі через пред`явлення позивачем позовних вимог, які суд не задовольнив, обґрунтованих підстав для звільнення позивача від відшкодування цих витрат або їх зменшення не вбачається.

Безпідставними є посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що якщо він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то у порядку частини сьомої статті 141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати, понесенітретьоб особою, мають компенсуються за рахунок держави, оскільки вказані положення законодавства стосуються виключно такого виду судових витрат як сплаченого судового забору, а не понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі, які підлягають відшкодуванню стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, на загальних підставах.

ЄСПЛвказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг сторони позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 2 серпня 2022 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 18 серпня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко