головуючий у суді І інстанції Остапчук Т.В.
провадження № 22-ц/824/2945/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої неконституційним правовим актом, -

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої неконституційним правовим актом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 59 257 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що наказом керівника секретаріату Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти від 02 грудня 2019 року № 130-к було призначено на посаду заступника керівника секретаріату Національного агентства.

Нарахування за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року було здійснено з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин 1,3 статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами.

Національне агентство недоплатило позивачу заробітну плату у розмірі 59 257 грн. Відповідно до статті 1175 ЦК України, просить відшкодувати шкоду, завдану йому у зв`язку з визнанням нормативно-правового незаконним.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на переконання суду визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним. Положення статті 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Позивач просив суд відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої суми заробітної плати, що, на його думку, і є збитками у вигляді упущеної вигоди. Разом з тим, суд першої інстанції вважає, що недоотримана заробітна плата не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України, які повинна відшкодовувати Держава, в особі відповідача Державної казначейської служби України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції не застосував норму частини 3 статті 152 Конституції України як норму прямої дії, яка є самодостатньою підставою для виникнення в державі обов`язку відшкодувати шкоду, завдану актом, що був визнаний неконституційним, - і відповідно, для виникнення права на відшкодування шкоди в особи, до якої такий акт був застосований. Відсутність у ЦК України та інших актах законодавства окремих норм, які конкретизують порядок відшкодування шкоди у такому випадку, не може бути перешкодою для реалізації відповідної конституційної норми. Положення частини 3 статті 152 Конституції України у поєднані із загальними нормами цивільного законодавства щодо відшкодування шкоди становлять достатню правову підставу для стягнення з держави шкоди, завданої неконституційним правовим актом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні взагалі не вказав мотивів відхилення аргументів позивача щодо не застосування частини 3 статті 152 Конституції України як норми прямої дії.

Суд першої інстанції альтернативно не застосував положення статті 1175 ЦК України за аналогією. Оскільки у цивільному законодавстві відсутні положення, які стосувалися б випадку відшкодування шкоди у зв`язку з визнанням правового акта неконституційним, але такі відносини є за змістом подібними відносинам, що виникають у зв`язку з визнанням правового акта незаконним, положення статті 1175 ЦК України, застосовані за аналогією, також можуть бути правовою підставою для стягнення шкоди з держави. Натомість суд першої інстанції взагалі проігнорував цей аргумент і аналізував положення статті 1175 ЦК України винятково у контексті її буквального значення, але не у контексті можливості її застосування з використанням аналогії закону. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні взагалі не вказав мотивів відхилення аргументів позивача щодо можливості застосування статті 1175 ЦК України за аналогією.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність деліктних правовідносин. Апелянт звертає увагу на те, що недоотримана позивачем заробітна плата внаслідок застосування до нього неконституційного положення цілковито відповідає означенню упущеної вигоди за статтею 22 ЦК України - а саме, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Зокрема, якби до позивача не було застосовано цієї норми, позивач мав би безумовне і реальне право на отримання відповідних доходів, єдиною причиною їх неотримання є порушення права позивача внаслідок застосування до позивача неконституційного законодавчого положення.

Одночасно позивачем в апеляційній скарзі заявлене клопотання про розгляд цієї справи за участі позивача.

Згідно вимог статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Ахеп v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrelePortugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

Враховуючи викладене, зважаючи на обставин справи, предмет спору, та те, що ціна позову становить 59 257 грн, що не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, категорія справи не підпадає під процесуальну заборону, передбачену частиною 4 статті 274 ЦПК України, розгляд цієї справи необхідно проводити без повідомлення учасників справи, а клопотання позивача - задоволенню не підлягає.

Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Наказом керівника секретаріату Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти від 02 грудня 2019 року № 130-к позивач був призначений на посаду заступника керівника секретаріату Національного агентства.

Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11 березня 2020 року № 211, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого, з урахуванням внесених до вказаної постанови змін, а також постанов від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553-IX), яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закону № 294-ІХ) доповнено статтею 29 наступного змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі, в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до частини другої цієї статті)».

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, зокрема, визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами.

Зокрема, в рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294-ІХ, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини рішення від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України у рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що цим кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголошує на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

В рішенні Конституційного суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 також констатовано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020).

Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294-ІХ), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з довідкою Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти від 02 червня 2021 року № 51 відповідно до вимог статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX до заробітної плати позивача, нарахованої з 01 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року, застосовано обмеження, сума якого за вказаний період становить 59 257 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь 59 257 грн майнової шкоди у вигляді збитків, заподіяних прийняттям неконституційного правового акту.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предметом спору є стягнення збитків у вигляді недоотриманої заробітної плати, які повинні бути нараховані позивачу за період з 01 квітня по 27 серпня 2020 року, коли здійснювалось обмеження.

Згідно статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає глава 82 ЦК України, положення якої за своїм змістом є зобов`язаннями деліктного характеру або відносинами зобов`язальними і пов`язані з цивільно-правовою відповідальністю.

Відповідно до частин 1,2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина 3 цієї статті).

Зі змісту пунктів 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснено, що відповідно до статті 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Як зазначено у статті 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, а відтак суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано. Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у главі 11 ЦК України та статтях 1173-1175 ЦК України.

Згідно зі статтею 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положення статті 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано у статті 21 ЦК України.

В частині 2 статті 21 ЦК України зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Зміст статті 1175 ЦК України дає підстави для висновку про її застосування у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

Визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що, обравши такий спосіб захисту прав, як відшкодування завданої шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, позивач не довів складових деліктного правопорушення, що є підставою відповідальності держави, а саме визнання незаконними і скасування нормативно-правових актів органу державної влади, згідно з яких застосовано обмеження заробітної плати позивача.

Посилання позивача на положення статті 1175 ЦК України є безпідставним, оскільки вказана норма встановлює, що шкода, завдана фізичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Шкода - це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Поряд із поняттям «шкода» законодавець використовує поняття «збитки».

Статтею 22 ЦК України передбачено можливість відшкодування збитків особі у результаті порушення її цивільного права.

Відповідно до частини 2 цієї статті збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, збитки - це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі, і стаття 22 ЦК України практично визначає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків у результаті порушення саме цивільного права особи, тоді як предметом цього спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати.

Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що, недоотриману заробітну плату не можна вважати збитками у розумінні статті 22 ЦК України з огляду на таке.

Недоплачена сума заробітної плата, заявлена позивачем не підпадає під визначення збитків у статті 22 ЦК України та не може бути відшкодована у порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування збитків та виплата недоотриманої заробітної плати відносяться до різних сфер правового регулювання. При цьому частина 2 статті 1 ЦК України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Отже, положення статті 1175 ЦК України навіть за аналогією закону застосуванню не підлягають.

Правовою підставою для позову позивач зазначив статтю 1175 ЦК України. Зазначена норма регулює не договірні відносини - відносини, підставою виникнення яких є сам факт заподіяння шкоди. При цьому, інші підстави виникнення зобов`язань відсутні.

Натомість, між позивачем і Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти, який здійснює виплату йому заробітної плати, існують правовідносини щодо виплати йому заробітної плати. Ці правовідносини не припинилися через невиплату позивачу заробітної плати у повному розмірі. З огляду на вищевикладене, належний розмір заробітної плати, не виплачений позивачеві, не є майновою шкодою.

У разі недоотримання такої виплати особа повинна вимагати виконання обов`язку в натурі, звертатися з вимогою про стягнення цієї виплати, а не шкоди.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України «таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України (пункт 4.3 цього рішення)».

Відповідно до наведеного, правовий висновок Конституційного Суду України по суті визначає порядок застосування (виконання) його рішення та правовий шлях (спосіб) захисту прав особи в контексті спірних відносин.

Переглядаючи оскаржуване рішення в апеляційному порядку, колегія апеляційного суду також враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, де зазначено таке.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215 (надалі по тексту - Положення №215), Державна казначейська служба України (надалі по тексту - казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Тобто, Державна казначейська служба України є суб`єктом владних повноважень та здійснює публічно-владні управлінські функції у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до підпункту 3 пункту 4 вказаного вище Положення №215 казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Як вбачається, з матеріалів справи, позивачем не надано доказів про те, що казначейство, виконуючи свої повноваження, здійснювало будь-які протиправні дії відносно позивача, та порушило його права та охоронювані законом інтереси.

Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову про стягнення на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, завданої неконституційним актом, у вигляді недоотриманої заробітної плати - відсутні.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позов є безпідставним, а тому у його задоволенні правомірно відмовлено судом першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Враховуючи, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати покладаються на особу, що подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська