КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/109/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір`ю,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком - ОСОБА_3 за адресою їх місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтував тим, що з 1 серпня 2015 року він перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають спільного сина ОСОБА_4 . В даний час вони фактично припинили шлюбні відносити, але в них виник спір щодо подальшого місця проживання дитини. Позивач заробляє гроші на життя родини та сина, повністю займається його вихованням та розвитком. ОСОБА_1 після народження сина почала себе поводити незрозуміло, а інколи і агресивно по відношенню до сина - ігроманія в телефоні. Син проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на його утриманні, має більшу прихильність до нього. Позивач пропонував відповідачу вирішити спір у досудовому порядку: дитина проживає з ним, а ОСОБА_1 безперешкодно бачиться з сином, або дитина проживає з нею, а він оплачує 50 % квартири та може безперешкодно бачити дитину, однак відповідач відмовилась, вказавши, що хоче забрати сина та переїхати в Росію. ОСОБА_1 не забезпечена власним житлом, винаймати квартиру не має бажання, майже не приймає участі у житті дитини. Він проживає у квартирі, в якій має частку разом з його батьками, які всіляко допомагають йому у вихованні та розвитку сина, а отже відокремлення дитини від батька, баби та діда буде суперечити інтересам малолітнього. Позивач має стабільний дохід, за останнім місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку у психіатра на нарколога не перебуває. Він повністю забезпечує сина всім необхідним, займається його дозвіллям, купує продукти харчування, одяг, взуття та все, що потрібно для життєдіяльності дитини.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, та просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Зутсрічні позовні вимоги мотивувала тим, що сторони мають зареєстрований шлюб з 1 серпня 2015 року і з того часу проживали разом з батьками ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Після народження дитини їхні взаємовідносини з позивачем та його батьками піддалися значному стресу та значно погіршились. Вони не знаходили спільної мови у розумінні догляду за сином, вона завжди створювала всі необхідні і належні умови для життя сина, піклувалась та піклується про його здоров`я та життя. На час народження дитини вона працювала на посаді провідного фахівця по роботі з клієнтами в ТОВ «Міжнародний центр фінансово-економічного розвитку «Україна». Із 9 серпня 2018 року перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною. Після припинення спільного проживання вимушена була припинити перебування у декретній відпустці з метою відновлення трудової діяльності та здійснювати пошук житлового приміщення для проживання. Так, 6 листопада 2020 року вона уклала договір оренди житлової нерухомості - однокімнатноїквартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка має всі необхідні умови для проживання сина. Починаючи з 21 січня 2021 року вона працює на посаді помічника голови ради патронатної служби виконавчого апарату Київської обласної ради, має стабільний заробіток та здатна забезпечити себе та свою дитину, а також уклала договір добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби. Вона здатна самостійно здійснювати виховання дитини, догляд за нею в домашніх умовах, забезпечити навчання в закладі дошкільної освіти, а також забезпечити навчання та розвиток поза закладом освіти. Стверджує, що буде здійснювати всі заходи, необхідні для дотримання права на виховання дитини, ніколи не ухилялася від виконання своїх обов`язків з виховання сина. При цьому ОСОБА_3 на власний розсуд було визначено розподіл графіку перебування сина, незважаючи на її заперечення, він надає можливість перебування із дитиною лише на вихідні, а вона не надавала згоду на подібний графік і завжди вимагала, щоб син постійно проживав з нею. 14 січня 2021 року вона прибула за адресою проживання позивача для того, щоб забрати сина, однак їй не відчинили двері, позивач не відповідав на дзвінки та взагалі проігнорував її вимогу, у зв`язку з чим вона викликала поліцію. За наведених обставин вважає, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має проживати разом з нею.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва суду від 15 лютого 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву в одне провадження з первісною, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, призначено справу в порядку загального позовного провадження упідготовчому судовому засіданні та зобов`язано третю особу подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на первісну позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволені позову ОСОБА_3 , оскільки доказів того, що вона залежить від ігроманії в телефоні та не займається сином позивач за первісним позовом не надав, її батьки є громадянами Російської Федерації, проте вона не має наміру покинути Україну, а говорила про короткострокове відвідування батьків із сином, однак позивач дозволу не надав. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх вимог у позові.

У березні 2021 року ОСОБА_3 подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені вимог ОСОБА_1 , мотивуючи свої заперечення тим, що заробітна плата відповідача не дозволяє в повній мірі їй навіть покрити витрати щодо оренди житла, не кажучи вже про належне забезпечення малолітньої дитини усім необхідним, у неї немає жодних суспільних зв`язків, які б могли утримати її в Україні, тільки після того, як він подав позов про розірвання шлюбу та даний позов, вона демонстративно почала проявляти материнську турботу за дитиною, в тому числі й уклала договір страхування здоров`я. Саме він займався влаштування дитини до садочка та у разі необхідності лікуванням. Вона штучним чином вчинила ситуацію з викликом поліції.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якому вказала, що у її довідці про заробітну плату не відображено всі її доходи, такі як премії, рівня її доходів вистачає для забезпечення власного життя та життя сина, а ОСОБА_3 не надано жодних доказів наявності доходів від трудової діяльності в 2020-2021 роках, а надано лише довідку за 2017 рік. До отримання громадянства України, в неї був паспорт громадянки Російської Федерації, а потім при перетині кордону вона використовувала закордонний паспорт громадянки України. Всі кошти, які вона отримувала від своїх батьків та соціальні витрати вона витрачала на дитину, ОСОБА_3 раніше заперечував щодо договору страхування здоров`я дитини. Всі його заяви про стан її здоров`я, можливість зараження сина після повернення від батьків є домислами та не відповідають дійсності.

У червні 2021 року ОСОБА_1 подала пояснення та клопотання про долучення доказів, вказавши, що вона змінила місце роботи, договір оренди продовжено до 7 листопада 2021, її переведено на дистанційну роботу, вона займається лікуванням, розвитком та вихованням дитини. ОСОБА_3 не довів наявності самостійного доходу, склалася штучна ситуація саме через його дії, при якій син більше спілкується з батьком та його родиною, що може вплинути на сприйняття дитиною відношення до батьків.

РішеннямДарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_3 . У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що першочерговим в даних справах є врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, тому зважаючи на малий вік дитини, проживання ОСОБА_4 на протязі більшого періоду свого життя від народження з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , суд вважав, що син сторін має проживати разом з батьком з метою забезпечення інтересів дитини, розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, де разом з ними проживають батьки позивача, дідусь та бабуся для дитини. Урахувавши також висновок органу опіки та піклування, суд зробив висновок про задоволення позову про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком та відмовив у зустрічному позові про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, що приведе до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом збатьком, у звичному для неї середовищі. При цьому суд зазначив, що визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого його батьківських прав у вихованні, утриманні та спілкуванні з дитиною.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн відмовлено.

Не погоджуючись зосновним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з батьком та задовольнити її зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

В апеляційній скарзі, як на підставу оскарження судового рішення відповідач посилається на норми ч.ч. 5, 6 ст. 19, ч. 1, 2 ст.161 СК України, Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини від 24 вересня 2008 року № 866, висловлює незгоду її з висновком Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, який є необґрунтованим, а суд поклав його в основу рішення. Вважає, що у висновоку відсутні обставини та мотиви доцільності визначення місця проживання дитини з батьком; у висновку відсутня інформація про негативне ставлення дитини до матері, неналежне поводження матері з дитиною чи обставин поведінки матері на психоемоційне середовище дитини; не наведені виняткові обставини, за яких дитина має бути розлучена з матір`ю; комісія не дослідила чи готова дитина психологічно жити без матері; відсутній перелік та посилання на докази, на основі яких прийнятий висновок. Вважає висновок недостатньо обґрунтованим, поверхневим, а тому суд мав відступити від висновку органу опіки та піклування і не брати його до уваги.

Відповідач проводить аналіз доходів та місць проживання сторін, вказуючи на те, що позивач не надав доказів самостійного та стабільного доходу, а довідка Державної податкової служби про дохід у розмірі 224 000 грн не свідчить, що ці кошти направлені чи могли бути направлені на утримання дитини, а не використані для потреб підприємництва, натомість вона має стабільний та підтверджений доказами дохід. Щодо місця проживання ОСОБА_3 , суд безпідставно вважав доведеним, що квартира АДРЕСА_3 належить позивачу, доказів цьому не надано, натомість відповідача надала докази законного проживання у квартирі - договір позички № 20210801/2 (т. 1, а.с. 203-205).

Також звертає увагу на те, що резолютивна частина рішення не містить адресу визначеного місця проживання, що може призвести до погіршення становища дитини, оскільки позивач зможе безперешкодно змінити житло на інше непридатне для життя дитини, виходячи на відсутність доказів доходу. Суд не звернув уваги щодо переваги визначення місця проживання дитини з одним із батьків перед іншим з батьків.

Відзиви на апеляційну скаргу у строк, який встановлений судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, не надійшли.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 червня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 8 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з поаідмоленням (викликом) її учасників.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року за клопотанням ОСОБА_1 вжито заходи забезпечення позову шляхом встановлення обов`язку ОСОБА_3 надавати ОСОБА_1 можливість побачень з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме зобов`язано ОСОБА_3 надавати ОСОБА_1 можливість спілкування, побачення та спільного проведення часу із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожен перший, третій тиждень місяця - з 16:00 год. п`ятниці до18:00 год. неділі поза межами постійного місця проживання дитини, до набрання чинності рішенням суду у даній справі № 753/15815/20.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до порядку та меж розгляду справи судом апеляційної інстанції визначеного статтею 367 ЦПК Укаїни, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення повністю відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1 серпня 2015 року по 26 березня 2021 року, від якого мають малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сім`я була зареєстрована та спільно проживали у квартирі АДРЕСА_3 , яка на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у рівних долях відповідно до даних свідоцтва про право власності на житло від 15 жовтня 2007 року № НОМЕР_1 , зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна і записана у реєстрову книгу за № 9444 5 грудня 2007 року (а.с. 185, 186, т. 2).

Спільний побут та ведення спільного господарства між подружжям припинено з 2020 року. ОСОБА_1 6 листопада 2020 року уклала договір оренди однокімнатної квартири для її проживання на період по 7 травня 2021 року відповідно до даних договору оренди (а.с. 52, т. 1).

ОСОБА_3 та син сторін ОСОБА_4 залишилися проживати і нині проживають у квартирі АДРЕСА_3 .

Із 1 квітня 2015 року по 18 липня 2017 року ОСОБА_3 працював у ФОП ОСОБА_10 , має позитивну характеристику (а.с. 10, т. 1). Згідно даних довідки ДПС України ОСОБА_3 з 1 березня 2020 року є фізичною особою підприємцем (а.с. 38, т. 1).

ОСОБА_1 починаючи із 23 березня 2016 року має трудовий стаж та офіційно працює згідно даних копії трудової книжки та довідок з місця роботи (а.с. 56-59,132, 163-169, т. 1), характеризується позитивно.

Малолітній ОСОБА_4 з 23 вересня 2020 року відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 31 Дарницького району м.Києва, оформленням дитини в даний заклад займався ОСОБА_3 , він же і приводить дитину та приймає активну участь у вихованні хлопчика та цікавиться активністю та участю дитини в режимних моментах, заняттях, спілкуванні з дітьми та вихователями (а.с. 148, т.1).

Дитина перебуває під наглядом КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м.Києва із 3 липня 2018 року, декларація з лікарем-педіатром укладена. Прийом здійснювався тільки в присутності батька дитини (а.с. 146, т. 1).

Дитина займається в дитячому центрі розвитку Футбік з 17 вересня 2020 року (а.с. 149, т. 1).

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 30 червня 2021 року № 101-4489/02 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено за доцільне визначити місце проживання малолітнього з батьком ОСОБА_3 (а.с. 186-187, т. 1).

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СКУкраїни).

При цьому і батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

За нормами статті 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Крім цього, у частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За нормами статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладені базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.

Так у рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини з врахуванням найкращих інтересів дитини судом першої інстанції надано належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Враховуючи, що орган опіки та піклування висловлювив свою позицію щодо дотримання прав та забезпечення інтересів дитини під час розгляду цієї справи та відповідно до висновку Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 30 червня 2021 року № 101-4489/02 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено за доцільне визначити місце проживання малолітнього з батьком ОСОБА_3 . Вказаний висновок не визнавався судами таким, що є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.

Крім того, колегія суддів наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю.

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим, згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

З урахуванням зазначеного, виходячи з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, зокрема, прихильність до батька, ураховуючи висновок органу опіки та піклування, який є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність подальшого проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі своїм батьком - ОСОБА_3 .

При цьому мати заявляла у цій справі вимоги про визначення місця проживання дитини разом із нею. Відповідачем протягом 2020-2021 років (період проживання дитини разом із батьком) не ставилося питання щодо відібрання дитини в батька. Відомостей про те, що існували чи існують будь-які протиріччя або перешкоди у спілкуванні дитини з матір`ю у період проживання з батьком судом не встановлено та матеріали справи не містять.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні під час апеляційного перегляду справи не надав належного обґрунтування та пояснення, чому відповідач не долучила відповідних доказів та клопотань до суду першої інстанції, чому вона жодного разу не посилалася на вказані обставини, з урахуванням тривалості розгляду справи, та не надала пояснень, які б підтверджували недопустимість доказів, наданих позивачем стосовно його стану здоров`я чи відсутності судимості.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини з батьком у цій справі, судом було надано належну оцінку доказам: кожному окремо та доказам у їх сукупності, досліджено висновок органу опіку та піклування нарівні з іншими доказами, враховано ставлення батьків до виконання ними батьківських обов`язків та інші обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, у результаті чого ухвалено законне та вмотивоване рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 308/422/17-ц зроблено правовий висновок про те, що не зазначення в судовому рішенні конкретної адреси проживання дитини не може вважатися істотним при вирішенні справи, оскільки в цьому випадку ключовим питанням є встановлення особи одного із батьків, з яким визначається місце проживання дитини.

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17 зроблено висновок про те, що вирішальним у категорії справ про визначення місця проживання дитини є визначення такого місця проживання з кимось із батьків, а не сама адреса зазначеного місця, оскільки особа має право змінювати постійне місце проживання.

При цьому, колегія суддів наголошує, що відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено обставини, що мають значення для справи, зокрема, кому належить квартира, в якій проживатиме дитина з батьком, безпідставні, та при цьому таки були перевірені судом апеляційної інстанції, та додатково встановлено, що батько дитини має частку у даній квартирі на праві власності.

Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням встановлених на підставі повного та всебічного дослідження наявних у справі доказів, у контексті цієї справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_3 та визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Згідно з пунктом 1 частини першох статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін а скаргу без задоволення, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу, що відповідає положенням статті 6 Конвенції, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідача відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 рокузалишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко