КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/3365/22 Головуючий у І інстанції Пономаренко Н.В.
Провадження №22-ц/824/2312/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника державного підприємства «Укроборонресурси» - Гайдамаченка Вячеслава Григоровича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Укроборонресурси», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення одноразової матеральної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з Державного підприємства «Укроборонресурси» на свою користь одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 20 000 грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 65 044,3 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позову зазначав, що наказом №114-к від 26.10.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника Генерального директора з комерційних питань у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України та передбачено виплатити йому вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку і грошову компенсацію за 1 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки. Проте у наказі не зазначається про виплату на його користь інших належних йому коштів, а саме одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення.

Зазначав, що 23 березня 2021 року ним було написано заяву про надання відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.

Наказом в.о. Генерального директора ДП «Укроборонресурси» № 32-к «Про надання відпустки» від 24 березня 2021 року йому було надано частину щорічної відпустки терміном 14 календарних днів, а також вирішено питання про виплату за фінансовою можливістю одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку із виходом у щорічну відпустку у розмірі 100% від посадового окладу. Підставою наказу зазначено заяву позивача від 23 березня 2021 року та пункт 6.2.1 Колективного договору, чинного на ДП «Укроборонресурси».

Розмір посадового окладу позивача як заступника Генерального директора з комерційних питань становив 20 000 гривень відповідно до Штатного розпису ДП «Укроборонресурси», що введений в дію з 01.09.2019 року. Проте, вказані кошти йому не було виплачено ані до початку відпустки, ані пізніше. Оскільки у день звільнення він був на роботі, то заборгованість з виплати матеріальної допомоги на оздоровлення малабути виплачена у цей же день (26.10.2021).

З огляду на вказане, та посилаючись на положення Колективного договоруДП «Укроборонресурси», ст.ст. 116-117 КЗпП України, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 20 000,00 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні і розмірі 65044,30 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року позов задоволено. Стягнуто із Державного підприємства «Укроборонресурси» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 20000,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення в розмірі 65044,30 грн., а також судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах державного підприємства «Укроборонресурси» звернувся представник відповідача - адвокат Гайдамаченко В.Г. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи Фонд державного майна, який з 2019 року являється розпорядником усіх коштів і майна ДП «Укроборонресурси». Апелянт вказує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1229 «Деякі питання діяльності Державного концерну «Укроборонпром» відповідача виключено зі складу ДК «Укроборонпром» та передано до сфери управління Фонду державного майна України з метою його подальшої приватизації. Приватизація відповідача може відбутись в любий момент. Після приватизації будь-які нові зобов`язання, які виникають у підприємства перед третіми особами, будуть покладені на Фонд державного майна. Тому, на думку апелянта, у даній судовій справі є пряма зацікавленість Фонду державного майна України та ДП «Укроборонресурси» у результатах вирішення спору.

Крім того, апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо доведення позивачем права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 20000,00 грн. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не дав належної оцінки положенням Колективного договору ДП «Укроборонресурси», зокрема п. 6.7, який передбачено обов`язкове погодження такої виплати Радою трудового колективу.

Апелянт також звертає увагу апеляційного суду на те, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не з`ясував обставин фінансової можливості ДП «Укроборонресурси» здійснити виплату матеріальної допомоги позивачу, а також чи входить позивач до категорії працівників, яким законодавство гарантує виплату допомоги на оздоровлення.

Серед доводів апеляційної скарги представник відповідача також вказує на неврахування судом першої інстанції положень п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р.

Вважає також, що позивачем було пропущено тримісячний строк, визначений у статті 233 КЗпП України, для звернення до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу посилається на безпідставність її доводів, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Доводи відповідача щодо необхідності залучення Фонду державного майна України до участі у справі вважає надуманими та необґрунтованими. Вказує також, що з моменту відкриття провадження у даній справі Фонд державного майна України не висловлював своєї заінтересованості в розгляду даної справи, а посадові особи Фонду не заявляли клопотань про залучення Фонду в якості третьої особи без самостійних вимог.

Вказує також, що жоден пункт Колективного договору на підприємстві не зобов`язує працівника звертатися із поданням чи заявою до Ради трудового колективу для погодження виділення матеріальної допомоги на оздоровлення. Вважає, що відповідач неправильно тлумачить положення пункту 6.7. Колективного договору, який покладає саме на генерального директора підприємства обов`язок узгоджувати виплату матеріальної допомоги із Радою трудового колективу.

Позивач також погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що виплата допомоги на оздоровлення не обумовлюється фінансовим станом підприємства, оскільки це не передбачено Колективним договором.

Крім того, позивач вважає безпідставними посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, зазначаючи, що звільнення відбулось 26.10.2021 року, а позовну заяву ним подано 24 січня 2022 року, тобто з дотриманням тримісячного строку.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Гайдамаченко В.Г. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Дудін В.М. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до витягу із наказу Генерального директора ДП «Укроборонресурси» №114-к від 26.10.2021 року «Про звільнення» ОСОБА_1 , заступника Генерального директора з комерційних питань, звільнено 26.10.2021 року у зв`язку зі скорочення чисельності та штату працівників, пункт 1 ст. 40 КЗпП України. Виплатити ОСОБА_1 , вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку за статтею 44 КЗпП України та грошову компенсацію за 1 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період з 22.05.2021 по 26.10.2021 року. Підставою винесення є наказ №19 від 25.08.2021 року «Про проведення реорганізаційних заходів відповідно до нової структури та штатного розпису підприємства», повідомлення про заплановане вивільнення, відмова від проведення на іншу посаду (а.с. 22), про що є запис в трудовій книжці.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення належної та невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 20 000,00 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказані вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та доведені належними доказами.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 10 КЗпП України та статтею 1 Закону України "Про колективні договори і угоди" колективний договір укладається з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Колективний договір укладають роботодавець з однієї сторони і один або кілька профспілкових органів, а у разі відсутності таких органів - представники працівників, обрані і уповноважені трудовим колективом з іншої сторони (стаття 3 Закону України "Про колективні договори і угоди").

Загальний перелік питань, що підлягають врегулюванню у колективному договорі, визначено у статті 7 Закону України "Про колективні договори і угоди". У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій працівників; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації.

Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Встановлено, що у Державному підприємстві «Укроборонресурси» діє Колективний договір, який схвалено Протоколом загальних зборів робітників, спеціалістів і службовців від 06 лютого 2007 року (а.с. 84-112)

Відповідно до п. 1.5 Колективного договору, його норми і положення є обов`язковими для виконання як адміністрацією, так і кожним членом трудового колективу.

Розділом 6 (шостим) Колективного договору визначено обов`язок адміністрації підприємства дотримуватись соціальних гарантій, пільг і компенсацій працівника підприємства, передбачених чинним законодавством, а також визначено додаткові соціальні гарантії.

Зокрема, згідно з пунктом 6.2.1 Колективного договору, адміністрація зобов`язується за рахунок коштів фонду оплати праці виплачувати одноразову допомогу на оздоровлення у зв`язку із виходом у щорічну відпустку в розмірі 100% від посадового окладу (ставки) на підставі особистої заяви працівника на ім`я Генерального директора.

Згідно з Штатним розписом ДП «Укроборонресурси», що введений в дію з 01.09.2019 року, розмір посадового окладу позивача, як заступника Генерального директора з комерційних питань, становив 20 000 гривень (а.с. 58).

Встановлено, що 23 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до в.о. Генерального директора ДП «Укроборонресурси» із заявою про надання йому частини основної щорічної відпустки з 29 березня 2021 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. (а.с. 114)

Наказом в.о. Генерального директора ДП «Укроборонресурси» від 24.03.2021 року за №32-к «Про надання відпустки» вирішено надати ОСОБА_1 , заступнику Генерального директора з комерційних питань, частину щорічної відпустки терміном 14 календарних днів з 29 березня 2021 року по 11 квітня 2021 року та виплатити, за фінансовою можливостю, ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення, у зв`язку з виходом у щорічну відпустку, у розмірі 100% від посадового окладу. (а.с. 58).

Встановлено також та не заперечувалось сторонами, що на день звільнення ОСОБА_1 з посади відповідач не здійснив виплату матеріальної допомоги на оздоровлення згідно вказаного наказу.

Статтею 47 КЗпП України, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача належної та невиплаченої на день звільнення ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 20 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо обов`язку позивача отримати погодження Ради трудового колективу на отримання матеріальної допомоги не заслуговують на увагу. Надаючи оцінку положенням пункту 6.7. Колективного договору, суд першої інстанції надав їм вірну оцінку та обґрунтовано вважав, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення позивачу була визначена наказом в.о. Генерального директора ДП «Укроборонресурси» від 24.03.2021 року за №32-к «Про надання відпустки», доказів скасування чи визнання недійсним наказу до матеріалів справи не долучено, а обов`язку позивача погоджувати таку виплату з Радою трудового колективу не передбачено ні Колективним договором, ні трудовим законодавством.

Апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що виплата допомоги на оздоровлення не обумовлена фінансовим станом підприємства, оскільки це не передбачено Колективним договором.

Крім того, в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у ДП «Укроборонресурси» фінансової можливості здійснити виплату одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення позивачу ні у суді першої, ні апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), що діяв на час виникнення спірних правовідносин, працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, а відповідачем під час розгляду справи і у апеляційній скарзі не спростовано, що право позивача на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу в день звільнення є порушеним, на підставі чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з наступного дня після звільнення, тобто 26 жовтня 2021 року, по день подання даного позову до суду, тобто 61 день, як визначено ОСОБА_5 у позовній заяві.

Судом першої інстанції на підставі Порядку № 100 здійснено обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі довідки відповідача про здійснені за період з січня 2021 року по жовтень 2021 року нарахування (а.с. 57).

Так, у серпні 2021 року позивачу нараховано заробітну плату 22135,12 грн, а у вересні 2021 року 23 716,11 грн, що разом становить 45851,23 грн.

У серпні 2021 року кількість робочих днів склала - 21, а у вересні 2021 року - 22 робочих дні. Відтак, формула обрахунку середньоденного заробітку виглядає наступним чином: 45851,23 грн / 21+22=1066,30 грн.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні з 26 жовтня 2021 року по день подання позову становить 61 день. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 65 044,30 грн (1066,30*61).

Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції скарзі правильність зазначеного розрахунку не заперечувалась, в апеляційній скарзі не спростовано та іншого розрахунку не наведено.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги в частині пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, визначеного положеннями статті 233 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до положень статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений із займаної посади 26 жовтня 2021 року, а з даним позовом звернувся до суду першої інстанції 26 січня 2022 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті із позовною заявою та доданими до неї матеріалами, який було направлено позивачем до Оболонського районного суду м. Києва, тобто в останній день строку. (а.с. 64)

Колегія суддів апеляційного суду вважає також необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо безпідставної, на переконання відповідача, відмови у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особі Фонду державного майна України.

Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують, що рішення суду і даній справі будь-яким чином впливає на права та обов`язки Фонду державного майна України. Посадові особи Фонду державного майна України із заявами, клопотаннями про вступ у справу на стороні відповідача у суді першої інстанції не заявляли, з апеляційною скаргою на рішення суду у даній справі не звертались.

За таких обставин, доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника державного підприємства «Укроборонресурси» - Гайдамаченка Вячеслава Григоровича - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.