Ухвала

15 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 363/3965/15

провадження № 61-12050вно22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: ОСОБА_2 , Національний банк України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 23 лютого 2022 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , Національний Банк України про стягнення коштів за договором банківського вкладу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та судових рішень

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк), треті особи: ОСОБА_2 , Національний банк України (далі - НБУ), про стягнення коштів за договорами банківського вкладу та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 серпня 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги за строковими депозитними вкладами, які ОСОБА_2 вносив у 2004-2005 роках до АТ КБ «ПриватБанк» у національній грошовій одиниці (гривні). Тобто, ОСОБА_2 , як первісний кредитор, передав ОСОБА_1 , як новому кредитору, право вимоги усіх належних сум до сплати за договорами про депозитні вклади у Банку від

31 січня 2005 року №№ 177s756063, 177s756064, 177s756065, 177s756066, 177s756067, 177s756068, 177s756069, 177s756070, кожний на суму 500 000 грн, строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року ), з процентною ставкою у розмірі 20% річних. Вказані депозити вносились готівкою з видачею меморіальних ордерів №№ 1-8. ОСОБА_2 за закінченням терміну дії депозитних договорів неодноразово, як в усній, так і в письмовій формі звертався до банку з вимогою про повернення депозитних вкладів та нарахованих процентів, однак, на його звернення Банк вказував на тимчасову неможливість повернення коштів,

а 23 серпня 2005 року Банк повідомив ОСОБА_2 про те, що в процесі службового розслідування встановлено, що грошові кошти за депозитними договорами знаходяться в розпорядженні колишнього заступника директора Правобережного відділення Банку ОСОБА_3, і за цим фактом порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України. Питання про повернення коштів банком буде вирішено в залежності від результатів розслідування кримінальної справи. Такі дії Банку є неправомірними, оскільки відповідач не повернув внесені депозитні кошти. Це стало підставою для нарахування як процентів, так і штрафних санкцій, застосування індексу інфляції, нарахування пені.

З урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з Банка на свою користь, як нового кредитора, 4 000 000 грн суми банківських вкладів,

396 712,32 грн процентів за користування грошовими коштами за період

з 01 лютого 2005 року по 31 липня 2005 року та 9 141 917,84 грн за період

з 01 серпня 2005 року по 31 грудня 2016 року, три проценти річних на суму прострочення виплати вкладів у розмірі 1 457 697,58 грн, 13 999 492,64 грн збитків від інфляції та 3 % пені згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 532 059 617,12 грн, а всього - 561 055 437,50 грн; вказану суму видати готівкою одноразовою операцією через касу будь-якого відділення Київського регіонального управління АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня

2019 року позов задоволено частково. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договорами банківського вкладу від 31 січня 2005 року за №№ 177s756063, 177s756064, 177s756065, 177s756066, 177s756067, 177s756068, 177s756069, 177s756070 суму вкладів у розмірі 4 000 000 грн, проценти за користування грошовими коштами у період з 01 лютого 2005 року по 31 липня 2005 року у розмірі 396 712,32 грн, проценти за користування грошовими коштами у період з 01 серпня 2005 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 9 141 917,81 грн, три проценти річних на суму прострочення виплати вкладів у розмірі 1 457 697,58 грн, інфляційні втрати на суму прострочення виплати вкладів у розмірі 13 981 181,40 грн, 3 % пені від сум неповернутих вкладів в сумі 274 257,53 грн, а всього на суму 29 251 766,64 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 9 605 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року, з урахуванням виправлення описки ухвалою Київського апеляційного суду від

25 серпня 2020 року, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами за договорами банківських вкладів (депозиту) від 31 січня 2005 року за

№№ 177s756063, 177s756064, 177s756065, 177s756066, 177s756067, 177s756068, 177s756069, 177s756070, трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України, пені згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» змінено. Зменшено розмір процентів за користування грошовими коштами, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за період з 01 лютого 2005 року по 31 грудня 2016 року, з 9 538 630,13 грн до 839 232,85 грн. Зменшено розмір трьох процентів річних, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за період з 31 серпня 2012 року по 31 грудня 2016 року, з 1 457 697,58 грн до 520 692,48 грн. Зменшено розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за період з 31 серпня 2012 року по 31 грудня 2016 року, з 13 981 181,40 грн до 4 489 907,28 грн. Збільшено розмір пені згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 з 274 257,53 грн до 23 988 004,40 грн. У зв`язку з цим загальну суму стягнення збільшено з 29 251 766,64 грн до 33 837 837 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Короткий зміст постанови Верховного Суду

Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, а касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня

2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені скасовано та в задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в частині зменшення розміру стягнених процентів за користування грошовими коштами та розміру загальної суми стягнення змінено, зменшено розмір стягнених процентів до 381 369,84 грн та розмір загальної суми стягнення до 9 391 969,60 грн.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня

2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держависудового збору змінено, зменшено розмір судового збору до 6 090,00грн.

В іншій оскарженій частині постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року залишено без змін.

Стягнено з ОСОБА_1 користь АТ КБ «ПриватБанк» 15 397,96 грн судових витрат на сплату судового збору.

Клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про вирішення питання щодо судових витрат задоволено. Повернено АТ КБ «ПриватБанк» з Державного бюджету України 5 100,00 грн судового зборусплаченого при поданні касаційної скарги.

Постанова Верховного Суду, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від

08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20), мотивована, зокрема наступним.

Апеляційний суд встановив, що 01 червня 2005 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «Приват Банк» із заявою про виплату процентів та розірвання депозитних договорів з 24 липня 2005 року. За таких обставин суди зробили помилковий висновок про часткове задоволення вимоги про стягнення пені за період

з 31 серпня 2014 року по 31 серпня 2015 року, оскільки у зв`язку з розірванням вказаних договорів банківських вкладів за заявою вкладника від 01 червня 2005 року з 24 липня 2005 року між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Тому в задоволенні позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід відмовити. З цих же підстав не підлягає задоволенню касаційна скарга ОСОБА_1 в частині стягнення пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з клопотанням про її стягнення в розмірі 96 083 458,72 грн.

Встановивши, що договори про депозит є розірваними з 24 липня 2005 року, апеляційний суд не врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 25 липня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по договору за період з 25 липня 2005 року по

31 грудня 2016 року (457 863,01 грн) суди мали відмовити.

Колегія суддів погодилася з висновками апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум вкладів разом із нарахованими процентами в межах дії договору, а також трьох процентів річних та інфляційних втрат згідно зі статтею 625 ЦК України.

Оскільки предметом спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється. За таких обставин немає підстав для скасування постанови апеляційного суду в оскарженій частині у зв?язку зі спливом позовної давності.

Аргументи учасників справи

01 грудня 2022 року до Верховного Суду подано заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 23 лютого 2022 року за нововиявленими обставинами. Просить скасувати всі рішення у справі та передати справу для подальшого розгляду до Печерського районного суду

м. Києва за територіальною підсудністю; зупинити поворот виконання судових рішень у справі до закінчення перегляду справи за нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року повністю відмовлено у стягненні пені за Законом України «Про захист прав споживачів» та у стягненні процентів після 24 липня 2005 року. Із сутності постанови слідує, що вона приймалась після суттєвих змін усталеної до певного періоду судової практики з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17. Зазначена постанова кардинально змінила усталені правові підходи. За її змістом фіксується, що якщо вкладник на певному етапі захищаючи свої права вимагав розірвання депозитного договору, то навіть при продовжуваному неповерненні вкладу договір вважається розірваним, дія Закону України «Про захист прав споживачів» припиняється та стягнення пені за цим законом унеможливлюється, як і процентів. Хоча до цього за судовою практикою такі заяви про розірвання чи неповернення коштів були маркером визнання дати для розрахунку пені і подальших процентів «на вимогу». Саме зазначена нова позиція виявилась ретроспективно застосованою у справі № 363/3965/15-ц в постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року, оскільки депозитний вкладник ОСОБА_2 свого часу, вимагаючи повернення коштів, одночасно ставив питання про розірвання договірних відносин.

Більш того, на час подачі касаційних скарг сторонами і відкриття касаційних проваджень, самому Верховному Суду не було і не могло бути відомо, що за спірними правовідносинами дія Закону України «Про захист прав споживачів» припинялась із 24 липня 2015 року, оскільки відповідна правова позиція з`явилась тільки 09 листопада 2021 року. При цьому, якби були дотримані строки розгляду касаційних скарг, передбачені статтею 407 ЦПК України (протягом шестидесяти днів з дня винесення ухвал про відкриття касаційних проваджень), то взагалі Верховний Суд мав погодитися з постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року, яке ґрунтувалось на правових позиціях постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц).

Виходячи з того, що банк у касаційному порядку оскаржив обрану

ОСОБА_1 територіальну підсудність, то з формальної логіки слідувало, що оскільки суд виніс кінцеве рішення, то він сприймав доводи заяви від 15 вересня 2020 року та погодився як з наявністю у ОСОБА_1 прав споживача, так і правомірністю обрання підсудності. Якщо певні сумніви і з`являлись, то вони спростовувались тим, що свого часу спір щодо підсудності у справі був остаточно вирішений після апеляційних скарг банку на ухвали про відкриття проваджень Вишгородським районним судом Київської області. У протилежному випадку він мав скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанції з направленням справи для подальшого розгляду за територіальною підсудністю до Печерського райсуду м. Києва (пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України). Крім того, суд мав зобов`язати у такому разі його сплатити судовий збір за подання позову та подання апеляційної скарги. Тому він вважав, що йому підлягає поверненню сплачений ним судовий збір у розмірі 12 800,00 грн.

Верховний Суд ухвалою від 02 листопада 2022 року у цій справі підтвердив, що не досліджував питання належної територіальної підсудності і по суті не розгляну його заяву про усунення недоліків касаційної скарги від 15 вересня 2022 року, у якій він доводив наявність у нього прав споживача та наявність права на вибір підсудності, а отже не встановив істотні для справи обставини.

Також про факт припинення до спірних правовідносин з 24 липня 2015 року дії Закону України «Про захист прав споживачів», а отже і відсутність права з цієї дати права вибору територіальної підсудності, на час розгляду справи не було відомо і не могло бути відомо ні банку, ні депозитному вкладнику ОСОБА_2 , ні мені, ОСОБА_1 , оскільки судова практика до 09 листопада 2021 року була діаметрально протилежна.

Про наявність підстав для перегляду він реально довідався лише після отримання зазначеної ухвали Верховного Суду від 02 листопада 2022 року, якою його заяву про ухвалення додаткового рішення у справі № 363/3965/15 повернуто заявнику без розгляду. До цього він не міг уявити, що Верховний Суд допустив помилку, особливо враховуючи, що питання наявності у нього прав споживача, а відтак наявність права вибору територіальної підсудності, нібито вже раніше було остаточно вирішено судовими рішеннями, які набрали законної сили. Він вважав, що Верховний Суд ці доводи врахував (оскільки прийняв фінальне рішення) і, навіть, не міг подумати, що ним взагалі питання територіальної підсудності не досліджувалось. Між тим, з ухвали від

02 листопада 2022 року слідує, що суд вважає питання відсутності у нього відповідних прав споживача вирішеним, отже він усвідомлює тепер, що права на обрання територіальної підсудності у нього не було.

У грудні 2022 року від АТ КБ «ПриватБанк» до Верховного Суду надішли заперечення на заяву про перегляд постанови Верховного Суду від 23 лютого 2022 року за нововиявленими обставинами, в якому просить заяву розглянути за участі представника банку, відмовити у задоволенні заяви.

Заперечення мотивовані тим, що у заяві ОСОБА_1 не наведено нововиявлених обставин, судові рішення у цій справі вже виконані, а звертаючись до суду із цією заявою, ОСОБА_1 має за мету зупинити розгляд заяви банку про поворот виконання.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2022 року відкрито провадження за нововиявленими обставинами; справу про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у кількості п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення повороту виконання судових рішень у справі; відмовлено у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про розгляд заяви за участі представника банку.

Позиція Верховного Суду

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, не можуть визнаватися нововиявленими. Не вважається нововиявленими обставини зміна правової позиції суду в інших подібних справах.

У постанові Верховного Суду Українивід 29 березня 2017 року по справі

№ 673/261/13-ц зроблено висновок, що «нова обставина, що з`явилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справи в порядку, встановленому статтями 361-365 ЦПК. Не вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Виникнення нових або зміна обставин після вирішення спору не можуть бути підставою для зміни або скасування судового рішення. He вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 642/474/13).

Схожі висновки зроблені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 лютого 2019 року у справі

№ 916/1527/15-г та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року у справі № 807/90/18.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня

2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Доводи ОСОБА_1 , на які він посилається в обґрунтування заяви, зводяться до незгоди з постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року, а також посилань на зміну правових позицій Верховного Суду в інших подібних справах, та не містять посилання на наявність нововиявлених обставин у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Тому у задоволенні заяви ОСОБА_1 належить відмовити.

У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу (частина четверта статті 429 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 403, 423, 429 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 за нововиявленими обставинами відмовити.

Постанову Верховного Суду від 23 лютого 2022 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук