Провадження № 22-ц/4808/227/23
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретаря Шандалович В.В.,

за участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Кіндратишин Л.Р., ухвалене 01 листопада 2022 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 04 листопада 2022 року, у справі за позовом Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського Віталія Даниловича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про скасування рішення про державну реєстрацію,

встановив :

В грудні 2021 року представник Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48059285, вчиненого 01.08.2019 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., про право власності ОСОБА_1 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Позовна заява обгрунтована тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.10.2021 року у справі №344/806/20 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 01 серпня 2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 щодо відчуження вищевказаної квартири. При цьому встановлено, що 29.07.1986 року ОСОБА_8 на підставі рішення міської ради видано ордер на житлове приміщення на право зайняття спірної квартири з сім`єю з 5 осіб. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які згідно довідки Департаменту комунального господарства і зв`язку від 16.12.2011 року там проживали, право на безоплатну приватизацію не використали.

З архівних відомостей від 23.04.1997 року вбачалось, що за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.04.1997 року, виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду. Разом з тим, як було встановлено судом, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради не приймалось рішення від 07.04.1997 року №234-р, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на квартиру. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01.08.2019 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. та зареєстрованим в реєстрі за № 2586, ОСОБА_7 продав вказану квартиру ОСОБА_1 .

Відтак, суд встановив, що сторона договору - ОСОБА_7 не був власником квартири АДРЕСА_1 , а отже, в силу статті 317 ЦК України не мав право нею розпоряджатись.

Представник позивача вважав, що оскільки спірна квартира не приватизована, вона продовжує перебувати в управлінні виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку у державного реєстратора скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Тому реалізувати рішення суду про визнання правочину недійсним, тобто відновити порушені права позивача, без скасування рішення про державну реєстрацію прав неможливо.

Відтак, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів представник виконкому просив позов задовольнити.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2022 року до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 листопада 2022 року позов задоволено частково. Скасовано рішення приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_1 індексний номер: 48059285 від 01.08.2019 року щодо реєстрації права власності на двохкімнатну квартиру загальною площею 80,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 . У іншій частині вимог до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 2 270 грн сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, вважаючи його незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивачем не надано жодного доказу, що спірна квартира перебуває на балансі міської ради. Отже, факт перебування вказаної квартири у державній чи комунальній власності не був встановлений, що на думку апелянта, повинно трактуватись на його користь, оскільки спірна квартира перебуває у його власності на підставі оплатного договору.

Крім того, вважає, що належним способом захисту прав позивача в даному випадку є витребування майна з чужого незаконного володіння, що є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав власності. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення права.

Апелянт також вважає посилання суду на норми частини 3 статті 16 ЖК України про те, що виконавчі комітети селищних, сільських Рад народних депутатів в межах і порядку, встановленому законодавством, здійснюють управління житловим фондом Ради, необґрунтованим, оскільки вказана норма не підтверджує необхідність скасування реєстраційного запису про право власності.

Звертає увагу, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від залучення до участі в справі третьою особою. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову повністю. Тому відмова в частині позовних вимог щодо нотаріуса, на думку заявника, не відповідає усталеній практиці застосування чинного законодавства.

За наведених обставин просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.

Вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права. Договір купівлі-продажу спірної квартири, на підставі якого прийнято рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_1 , було визнано недійсним рішенням суду. Відтак, законним є також скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Представник виконкому зазначив, що оскільки квартира АДРЕСА_1 не приватизована, вона продовжує перебувати в управлінні виконавчого комітету. Скасування рішення приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. про державну реєстрацію за ОСОБА_1 прав та їх обтяжень від 01.08.2019 щодо реєстрації права власності на названу квартиру є реальним способом захисту і відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, як власника даної квартири.

Твердження апелянта про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, представник позивача вважає необгрунтованими, оскільки за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Оскільки приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінський В.Д. не є належним відповідачем у даному спорі, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог до нього.

В засіданні апеляційного суду представник позивача та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, що відповідно до статті 372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи у їх відсутності.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Венгринюк Ю.В. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив з того, що оскільки договір купівлі-продажу, на підставі якого прийнято рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 , визнано недійсним, таке рішення приватного нотаріуса - підлягає скасуванню. Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог, суд вказував, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор ( нотаріус) не може виступати належним відповідачем у такому спорі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судом встановлено наступне.

Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 29.11.2021 за №287191741, за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101, двохкімнатна квартира АДРЕСА_3 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 . 01.08.2019 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. на підставі договору купівлі-продажу номер 2586, посвідченого 01.08.2019 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. Підставою внесення запису зазначено Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48059285 від 01.08.2019 приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. (а.с. 11-12 т.1)

ОСОБА_3 , який не був стороною названого договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 , оскаржив цей правочин, оскільки є заінтересованою особою, яка претендує на те, щоб приватизувати вказану квартиру.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 жовтня 2021 року у справі №344/806/20 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 01 серпня 2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 2586. В решті вимог відмовлено (а.с. 5-10 т.1).

Рішення в частині задоволених позовних вимог обґрунтоване тим, що вказаний договір купівлі-продажу є недійсним відповідно до положень ст. 203 ЦК України, оскільки сторона договору - ОСОБА_7 не був власником зазначеного майна, та в силу ст. 317 ЦК України не мав права ним розпоряджатись.

Судом при розгляді справи №344/806/20 встановлено, що спірна квартира перебувала в управлінні Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, а відповідне право користування житловим приміщенням у даній квартирі належить позивачу ОСОБА_3 та третім особам без самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Розпорядження згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду про передачу у власність ОСОБА_7 квартири по АДРЕСА_2 відповідним органом не приймалось, а відтак, не будучи власником даної квартири, ОСОБА_7 не мав права розпоряджатися нею на власний розсуд.

Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось і відповідно до частини 1 статті 273 набрало законної сили 12 листопада 2022 року.

Частинами четвертою, сьомою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не передбачено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

В даній справі преюдиційним є факт того, що спірна квартира перебувала в управлінні Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, розпорядження про передачу у власність ОСОБА_7 квартири не приймалось.

За наведених обставин колегія вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що судом не встановлено дійсного власника квартири АДРЕСА_1 .

Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону).

У практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Як вбачається з рішення Івано-Франківського міського суду від 12 жовтня 2021 року у справі №344/806/20 рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 не приймалось та відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносилось.

Відтак, спірне нерухоме майно не відчужувалось третім особам. На момент звернення позивача з позовом та розгляду справи судом першої інстанції право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_1 вперше.

Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення з позовом, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 , заявлені ним позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 01.08.2019 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач фактично обґрунтовує позовні вимоги наявністю у нього права власності на спірне нерухоме майно та протиправністю дій відповідача щодо позбавлення такого права. У цьому разі відмова у позові виключно з причини відсутності посилання на певний спосіб захисту, передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, не відповідає завданню цивільного судочинства (зокрема, щодо справедливого та своєчасного вирішення судом спорів).

Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

До зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Зазначене вище спростовує посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на невірно обраний спосіб порушеного права позивача.

Також надуманим апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги щодо неналежного відповідача нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д., адже суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову в цій частині, надавши оцінку тій обставині, що державний реєстратор не може бути належним відповідачем у справі про скасування його рішення про реєстрацію права власності.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції такими, які не відповідають обставинам справи, і що рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального права та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

А тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 01 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

В.М. Луганська

Повний текст постанови складено 21 лютого 2023 року.