Справа № 301/2020/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 січня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Мацунича М. В., Собослоя Г. Г.,

з участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки - Орган опіки та піклування Кам`янської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник-адвокат Мельник Ярослав Юрійович, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 23 листопада 2021 року, ухвалене суддею Ганчак Л. Ф.,

у с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки, орган опіки та піклування Кам`янської сільської ради про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтувала тим, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, який був розірваний рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 17.09.2018. Від цього шлюбу в них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що шлюбні відносини з ОСОБА_2 фактично були припинені ще у 2018 році, вона з дитиною почали проживати окремо від відповідача, який за цей період жодного разу не цікавився донькою, не надавав останній матеріальної допомоги, а тому вона змушена була звертатися до суду з позовом про стягнення з нього аліментів і, як наслідок, рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 11.12.2018 присуджено стягнення із відповідача аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1 200 грн щомісячно, які він не сплачує і має заборгованість, про що свідчить відповідний розрахунок органу державної виконавчої служби.

Зважаючи на ухилення відповідачем від своїх батьківських обов`язків просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 23 листопада 2021 року цей позов ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник адвокат Мельник Я.Ю., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності і необґрунтованості через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Скарга мотивована тим, що позивачка, яка повторно вийшла заміж, перешкоджає йому у спілкуванні з донькою, у тому числі і за допомогою телекомунікаційних засобів. Він неодноразово на протязі 2019-2021 роках навідувався до дитини, однак як ОСОБА_1 забороняє йому передавати доньці речі /одяг, іграшки, проводити дозвілля тощо, так і завідувачка дошкільного закладу, в якому перебуває дитина, забороняє йому її відвідувати.

Стверджував і те, що позивачкою не доведено належними доказами факту його ухилення від виконання батьківських обов`язків, а сама по собі наявна у нього заборгованість зі сплати аліментів на доньку, що виникла через життєві його труднощі й об`єктивні обставини як учасника бойових дій із 2014 року та яку він сплатить, не може слугувати достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав.

Звертав увагу і на не врахування належним чином місцевим судом того, що навіть орган опіки та піклування у своєму висновку не вважав за доцільним позбавляти його батьківських прав.

Посилаючись на наведені вище обставини просив апеляційний суд оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до нього відмовити повністю. Водночас просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цього рішення суду першої інстанції як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 15 липня 2022 року, зокрема поновлено ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Мельник Я.Ю., строк на апеляційне оскарження рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 23.11.2021.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 інші учасники справи не скористалися.

У судовому засіданні апелянт-відповідач ОСОБА_2 та його представник-адвокат Мельник Я.Ю. апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у ній, просили оскаржене рішення суду скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а також вирішити питання про витрати, пов`язані з наданням правової допомоги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися повторно, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, а тому їх неявка, на переконання колегії суддів та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника-адвоката Мельника Я.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцевий суд виходив із її обґрунтованості та доведеності, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків і не проявляє щонайменшої турботи по відношенню до дитини.

Проте колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки таких суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що з жовтня 2015 року сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі, який був розірваним рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 вересня 2018 року, що набрало законної сили 18.10.2018 (а.с.7, 8).

За час цього шлюбу в сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 25.01.2016 за актовим записом № 5 (а.с.12).

Також рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2018 року, що набрало законної сили 11.01.2019, вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 (позивачка у цій справі) аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у твердій щомісячній грошовій сумі у розмірі 1 200 грн, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.11.2018 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.9-11).

ОСОБА_6 02 травня 2019 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 02.05.2019 за актовим записом № 35 (а.с.13).

Зазначені вище обставини учасниками справи не заперечуються.

Із довідки виконкому Арданівської сільської ради Іршавського району Закарпатської області від 19.12.2019 за № 1136 убачається, що позивачка ОСОБА_1 є мешканкою АДРЕСА_1 та її склад сім`ї становить: чоловік ОСОБА_7 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).

Як видно з довідки виконкому Кам`янської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 05.04.2021 за № 618, позивачка ОСОБА_1 , мешканка АДРЕСА_1 має на повному утриманні доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18).

Із довідки, виданою завідувачкою Арданівського дошкільного навчального закладу ОСОБА_9 без дати і номера слідує, що дитина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує цей заклад дошкільної освіти, а батько ОСОБА_11 даний заклад не відвідує, життям доньки не цікавиться (а.с.21).

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів на дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданим старшим державним виконавцем Іршавського відділу ДВС у Хустському районі Закарпатської області ПЗМУ Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Бобітою Т.В. від 28.07.2021 за № 19.4-30/61591399 у виконавчому провадженні № 61591399 відносно боржника ОСОБА_2 , то в останнього станом на 01.07.2021 наявна така заборгованість у розмірі 33 109,00 гривень (а.с.22 і на звороті).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 25.08.2021 за № 1426, цей орган піки та піклування не може надати висновок щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з причини відсутності достатніх та обґрунтованих відомостей про умисне його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків (а.с.46-48).

Положеннями ч. 3 ст. 51 Конституції України регламентовано, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Із приписів ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» слідує, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

За змістом ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, наприклад: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Отож, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічні правові висновки неодноразово викладались Верховним Судом, наприклад, у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20) тощо, які, відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, ураховується апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

За приписом ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він не є достатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як уже зазначалося вище, в цій справі орган опіки та піклування не надав свій висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітньої дитини ОСОБА_3 через відсутність достатніх та обґрунтованих відомостей про умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, а місцевий суд в оскарженому рішенні взагалі не надав жодної оцінки цьому висновку органу опіки та піклування.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивачку.

Вирішуючи цей спір та належним чином дослідивши і надавши оцінку наданим сторонами доказів, колегія суддів уважає, що підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав немає. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує та позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи позивачкою не доведено.

На переконання колегії суддів, позбавляючи ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції помилково взяв до уваги доводи позивачки ОСОБА_1 про наявність у відповідача заборгованості по аліментах, оскільки наявність такої сама по собі не слугує безумовною і достатньою підставою для позбавлення батьківських прав, як і не слугує такою підставою зміна місця проживання ОСОБА_2 , право на яке йому гарантоване, насамперед, ст. 33 Конституції України.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка не довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності і взаємозв`язку між собою достатніми доказами свою вимогу про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, та ця вимога поза розумним сумнівом не знайшла своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За наведених вище обставин, оскаржене рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, а відтак, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з одночасним ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Як регламентовано ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо, зокрема суд апеляційної інстанції ухвалює нове судове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою, другою та шостою ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на наведене сплачений позивачкою ОСОБА_1 судовий збір до суду першої інстанції в розмірі 908 грн (а.с.2) слід покласти на неї, а відповідача-апелянта ОСОБА_2 , звільненого від сплати судового збору як учасника бойових дій (а.с.112) у порядку пункту 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362 грн (908 грн х 150% на підставі ст.4 Закону України «Про судовий збір») слід віднести за рахунок держави.

Із приводу вимоги апелянта-відповідача ОСОБА_2 про стягнення з позивачки ОСОБА_1 на його користь понесених витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 13 500 грн, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Положеннями ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з учиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як установлено матеріалами справи, інтереси апелянта-відповідача ОСОБА_2 у цій справі в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Молнар Я.Ю., який діяв на підставі ордеру серії АО № 1062437 (а.с.92), договору про надання правової допомоги адвокатом і додаткової угоди № 1 до цього договору від 27.05.2022 (а.с.141-143),

Безпосередньо у заяві від 08.12.2022 поданій цим адвокатом до Закарпатського апеляційного суду (а.с.135-140), він просив розподілити судові витрати між сторонами, тобто стягнути з позивачки ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 13 500 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу. Як на підтвердження вказаних витрат на правничу допомогу представник апелянта (відповідача) ОСОБА_2 адвокат Молнар Я.Ю. додав, окрім зазначених вище доказів, також рахунки і банківські квитанції про оплату (а.с.144-158).

З приводу заявленого розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів (із урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, зокрема, щодо складності цієї справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання цих робіт (надання послуг), їх обсягом, позовом немайнового характеру, критерію розумності таких витрат до заявленого їх розміру) вважає за необхідне частково покласти на позивачку понесені відповідачем витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень.

Керуючись статтями 133, 137, 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник-адвокат Мельник Ярослав Юрійович, задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 23 листопада 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки, Орган опіки та піклування Кам`янської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а у задоволенні решти цих вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 січня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді