Номер провадження: 22-ц/813/2150/23
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зімірьової Ольги Олександрівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Васильків О.В., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

28.05.2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, а саме просила суд: визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину дачного будинку, загальною площею 294,7 кв.м., житловою 137,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 34848502), а також визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину дачного будинку, загальною площею 294,7 кв.м., житловою 137,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 34848502).

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

У період шлюбу подружжям було побудовано дачний будинок літ. "А" з підвальним і мансардним поверхами, тамбуром літ. "а", загальною площею 294,7 кв.м., житловою 137,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та право власності було оформлено на чоловіка ОСОБА_3 . Оскільки дачний будинок був побудований в період шлюбу, позивач просила поділити спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна.

Посилаючись на те, що спірний дачний будинок було побудовано у період шлюбу, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити. Відповідач проти задоволення позову не заперечував.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2021 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені у повному обсязі (а.с.57-59).

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину дачного будинку, загальною площею 294,7 кв.м., житловою 137,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 34848502).

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину дачного будинку, загальною площею 294,7 кв.м., житловою 137,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 34848502).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5454,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка не приймала участі у справі, просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2021 року скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання, у тому числі сторони у справі ОСОБА_5 , в порядку ч. 1 ст. 131 ЦПК України, оскільки за зереєстрованим місцем свого проживання відсутні (а.с. 174-182). При цьому, відповідач ОСОБА_3 , який проживає за тією ж адресою, що і позивач ОСОБА_2 , завчасно повідомлений про час і місце судового засідання в суді апелдяційної інстанції через свого представника адвоката Рабзі О.Ю.

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Колегія суддів також зазначає, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 01.02.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 13.02.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (а.с. 95), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Більше того, колегія суддів враховує заяву представника ОСОБА_1 адвоката Зімірьової О.О. про проведення судового засідання у відсутність апелянта та його представника (а.с.169).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що між сторонами 30.01.1982 року було укладено шлюб, в період якого був побудований дачний будинок літ. "А" з підвальним і мансардним поверхами, тамбуром літ. "а", загальною площею 294,7 кв.м., житловою 137,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проте право власності було оформлено на її чоловіка ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що оскільки дачний будинок був побудований в період шлюбу, позивач просила поділити спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного дачного будинку, а також визнання за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частину вказаного дачного будинку (а.с.1-2, 22-23).

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову не заперечував, про що зазначив в своїй заяві від 20.09.2021 року (а.с.51).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що 30.01.1982 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб, актовий запис №130, що вбачається зі свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого 30.01.1982 року Палацем укладення шлюбу м. Одеса (а.с.24).

У відповідності до Свідоцтва про право власності на дачний будинок від 06.10.2011 року Виконавчий комітет Іллічівської міської Ради посвідчує, що об`єкт в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 , дійсно належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, в цілому складається з дачного будинку літ. "А" з підвальним і мансардним поверхами, тамбуром літ. "а", загальною площею 294,70 кв.м., житловою площею 137,70 кв.м. Господарчі будівлі: літня кухня літ. "Б", генераторна літ. "В", літній душ літ. "Г" /а.с.25-зворот/.

Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Іллічівської міської Ради від 29.09.2011 року за №592 замість рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22.08.2008 року (а.с.25).

Право власності на вказаний об`єкт нерухомості 11.10.2011 року зареєстровано за ОСОБА_3 , реєстраційний номер майна: 34848502, що вбачається з відповідної інформаційної довідки №256716303 від 17.05.2021 року, що підтверджується Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.27).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини є сімейними та регулюються положеннями Глави 8 СК України.

Так, за змістом ст.ст. 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, судом обгрунтовано встановлено, що спірний дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у зв`язку з чим підлягає поділу на загальних підставах.

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину дачного будинку, загальною площею 294,7 кв.м., житловою 137,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 34848502), судом не було враховано, що ОСОБА_3 з таким позовом до суду не звертався.

Так, за змістом ст. 13 ЦПК України, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 з позовом до суду не звертався, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину спірного дачного будинку.

Проте, враховуючи, що спірний дачний будинок АДРЕСА_2 , на час розгляду даної справи був зареєстрований на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_3 , то колегія суддів вважає за необхідне припини право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, вказаний дачний будинок буде мати державну реєстрацію як одне ціле майно.

При цьому зазначені обставини не будуть вважатись виходом за межі позовних вимог, так як при визнанні права власності на 1/2 частину дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 за позивачем ОСОБА_2 , слід припинити право власності на цю 1/2 частину вищевказаного дачного будинку за відповідачем ОСОБА_3 .

У зв`язку з цим колегія суддів зазначає, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року по справі N 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) зазначено, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia». При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом «jura novit curia» неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що при вирішенні даного спору суд повинен був виходити не лише з вимог ст.ст. 60, 70, 71 СК України, а також і після дослідження обставин набуття подружжям ОСОБА_5 права власності на спірний дачний будинок, тобто встановити джерела набуття права власності на цей дачний будинок, та чи не був він набутий за особисті кошти відповідача ОСОБА_3 , є безпідставними, так як відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову не заперечував, про що зазначив в своїй заяві від 20.09.2021 року (а.с.51), а значить визнав факт набуття позивачем ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є штучними, направленими на позбавлення заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 права власності на весь вищевказаний дачний будинок і уникнення виконання судового рішення, а саме: постанови Одеського апеляційного суду від 13.05.2021 року по справі № 520/20931/18. Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що у відповідності до ст.ст. 60, 70 СК України позовні вимоги ОСОБА_2 є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, колегією суддів прийнято до уваги, що оскаржуване судове рішення, хоча і не набрало законної сили, було ухвалено раніше, ніж ОСОБА_1 придбала на електронних торгах і зареєструвала своє право власності на спірний дачний будинок.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити і в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину дачного будинку, загальною площею 294,7 кв.м., житловою 137,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 34848502),слід скасувати і ухвалити в цій частині постанову про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину дачного будинку, загальною площею 294,7 кв.м., житловою 137,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів також вважає за необхідне змінити розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача ОСОБА_2 та замість загальної суми 5454,00 грн., які вона сплатила на користь державного бюджету (а.с.14, 25), на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 2727 грн., як того вимагає ст. 141 ЦПК України.

В решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зімірьової Ольги Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року змінити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину дачного будинку, загальною площею 294,7 кв.м., житловою 137,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 34848502), скасувати і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у вказаній частині відмовити.

Доповнити резолютивну частину рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року абзацом третім наступного змісту:

«Припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину дачного будинку, загальною площею 294,7 кв.м., житловою 137,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер майна: 34848502)».

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року, в частині стягнення судових витрат змінити і замість суми 5454 грн. (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок), стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2727 грн.

В решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.02.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С.Комлева

Т.В. Цюра