КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023року місто Київ

Справа № 370/3209/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/43/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Желепи О. В.

суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф.

за участю секретарів судового засідання: Вєтчінової О. О., Ковальової В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року (у складі судді Косенко А.В., повний текст складено 03.11.2022 року)

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Макарівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути та в подальшому не чинити перешкоди в користуванні належною ОСОБА_3 на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,1121 га, кадастровий номер :05:036:0134, з цільовим призначенням - для ведення садівництва.

В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці № НОМЕР_1 , площею 0,1121 га, яка розташована у садівницькому товаристві «Лісова поляна» на території Колонщиньскої сільської ради Макарівського району Київської області, цільове призначення - ведення садівництва. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 204149, виданий Управлінням земельних ресурсів у Макарівському районі 23.07.2008 року, кадастровий номер - :05:036:0134. На території його земельної ділянки побудовано садовий будинок, який зареєстрований в реєстрі нерухомого майна за № 227.

В січні 2018 року на межі між земельною ділянкою за № НОМЕР_1 та земельною ділянкою № НОМЕР_2 (межа А до Б), кадастровий номер - :05:036:0119, власником якої є ОСОБА_2 , збудовано бетонний паркан, який значно виходить за межі земельної ділянки Відповідача (близько 1,57 м).

Таким чином, ОСОБА_2 збудував паркан, який значно виходить за межі земельної ділянки за кадастровим номером - :05:036:0119 яка належить ОСОБА_3 , внаслідок чого останній порушив право власності Позивача на земельну ділянку за кадастровим номером :05:036:0134, оскільки, фактично захопив частину земельної ділянки Позивача. Крім того, Відповідач використовує самовільно зайняту частину земельної ділянки на власний розсуд, висадив на ній дерева, які руйнують своїм корінням фундамент належної позивачу господарської будівлі.

На підставі викладеного ОСОБА_3 був змушений звернутися до суду за захистом свої порушених прав.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2022 позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути та в подальшому не чинити перешкоди в користуванні належною ОСОБА_3 , на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,1121 га, кадастровий номер :05:036:0134, з цільовим призначенням - для ведення садівництва

Стягнутоз ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 27 242 (двадцять сім тисяч двісті сорок дві) гривні 96 копійок у відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав до Київського апеляційного суд апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що зі змісту рішення є не зрозумілим, що саме стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про порушення його земельних прав. Посилання на Акт відновлення меж земельної ділянки на місцевості та передачу на зберігання межових знаків від 24.07.2019, як доказ, безпідставно взято судом до уваги, оскільки він суперечить вимогам земельного законодавства, а саме, через відсутність підстав та порядку відновлення меж суміжних земельних ділянок; замість земельно-кадастрової документації суміжних земельних ділянок використані тільки дані Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру, дослідження відбулося у відсутності власника суміжної земельної ділянки - відповідача у справі через його не повідомлення за адресою проживання у місті Києві; відсутні відомості, щодо коду ЄДРПОУ та дійсності станом на «24» липня 2019 року кваліфікаційного сертифікату виконавця - ФОП « ОСОБА_4 » № 001757 від 23.01.2013 року, його повноважень на здійснення даного виду робіт, а також відсутність визначення самого порушення земельних прав позивача - розміру площі накладання, замість зазначення лише про встановлення відповідачем паркану в межах земельної ділянки позивача.

Посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, проте клопотання відповідача та його представника про застосування наслідків спливу позовної давності під час розгляду справи було залишено без вирішення, а позивач, з відповідним клопотанням про визнання причин пропущення позовної давності не звертався.

Вказує, що рішення у справі про зобов`язання відповідача усунути та в подальшому не чинити перешкоди в користуванні належною ОСОБА_3 земельною ділянкою є не повним та не ясним, оскільки не може бути реалізовано через не визначення порядку його виконання. Суд задовольняючи вимоги позову, не дав оцінки тому, чи призведе обраний заявником спосіб захисту до поновлення його прав, тобто чи є такий спосіб захисту ефективним.

Зазначає, що судове рішення в частині «в подальшому не чинити перешкоди в користуванні належною ОСОБА_3 земельною ділянкою» суперечить положенням ст.2 ЦПК України, оскільки судовому захисту підлягають лише порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/імовірно будуть порушені у майбутньому.

Звертає увагу суду, що з аналізу висновку судової земельно-технічної експертизи №13204/21-41 від 27.05.2022 року та додатку до нього № 1 вбачається, що фактичні межі земельних ділянок сторін у справі не перетинаються, але вони разом розташовані зі зміщенням південно-східніше від їх меж відповідно до правовстановлюючих документів. Фактично, площа накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивача, за додатком № 1 до висновку, утворилася лише через накладення експертом на її фактичні межі меж земельної ділянки позивача за її правовстановлюючим документом, що є помилкою та робить висновок недостовірним доказом.

Також зазначає, що в даному випадку спір можна було вирішити в порядку, передбаченому положеннями Закону України «Про медіацію», ч.ч.1, 3 і 5 ст. 158 та ст.158- 1 ЗК України, ч. 7 ст.49 ЦПК України, а тому звернення до суду з позовом є безпідставним. Спір вирішено судом невірно.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

11 січня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача адвоката Васильченко Л. І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою, такою, що суперечить діючому законодавству України та не відповідає доказам, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судових засіданнях 31 січня 2023 року та 07 лютого 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач та його представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги заперечували.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Задовольняючи позов суд вважав встановленим, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці № НОМЕР_1 , площею 0,1121 га, яка розташована у садівницькому товаристві «Лісова поляна» на території Колонщиньскої сільської ради Макарівського району Київської області, цільове призначення - ведення садівництва. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 204149, виданий Управлінням земельних ресурсів у Макарівському районі 23.07.2008 року, кадастровий номер - :05:036:0134. На території його земельної ділянки побудовано садовий будинок, який зареєстрований в реєстрі нерухомого майна за № 227.

По сусідству із вищевказаною земельною ділянкою, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :05:036:0119, що належить відповідачу ОСОБА_2 .

Як вказано у позовній заяві, на земельній ділянці позивача, відповідачем побудовано частину бетонного паркану таким чином, що права фасадна точка зміщена на 1,13 м, а є ефективним способом захиступрава зміщена на 1,57 м.

Інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_4 встановлено в натурі межі земельної ділянки ОСОБА_3 , про що складено Акт відновлення меж земельної ділянки від 24.07.2019 року. Відповідно до даного акту вбачається, що наявний паркан між земельною ділянкою :05:036:0119 (власник - ОСОБА_2 ) та земельною ділянкою :05:036:0134 (власник - ОСОБА_3 ), встановлено в межах земельної ділянки з кадастровим номером :05:036:0134 (власник - ОСОБА_3 ).

Як вбачається із висновку судово земельно-технічної експертизи №13204/21-41 від 27.05.2021 року, земельна ділянка № НОМЕР_2 , площею 0,1120 га яка розташована у садівницькому товаристві «Лісова поляна» на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :05:036:0119 (власник - ОСОБА_2 ) частково порушує межі (накладається) на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,1121 га, яка розташована у садівницькому товаристві «Лісова поляна» на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :05:036:0134 (власник - ОСОБА_3 ). Площа накладання становить 0,0044 га (44 м.кв.).

Враховуючи такий висновок експерта, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем порушено право власності позивача на земельну ділянку, шляхом будівництва бетонного паркану відповідачем в січні 2018 року. Порушене право позивача підлягає захисту в обраний позивачем спосіб, який є ефективним способом захисту.

Колегія суддів з таким висновком погодитись не може з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається і це не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, що до будівництва відповідачем бетонного паркану, земельні ділянки позивача та відповідача були розділені прозорою сіткою "рабицею"

Позивач не заперечував, що відповідач побудував бетонний паркан на земельній ділянці, не зміщуючи жодним чином огорожу у виді сітки.

Тобто, будуючи паркан відповідач не знав і не міг знати, що здійснює будівництво на чужій земельній ділянці.

З наданого позивачем висновку експертизи вбачається , що земельні ділянки позивача та відповідача накладаються одна на одну, площа накладення становить 44 м.кв.

Висновок експертизи проводився, з врахування даних , щодо розміщення земельних ділянок на кадастровій карті, а також з урахуванням акту відновлення меж від 14 липня 2019 року.

Суд першої інстанції, оцінюючи наданий висновок не звернув увагу, що порушення прав позивача має місце в тому числі і через накладення двох земельних ділянок, яке відображається в кадастровій карті.

При цьому відповідно до технічного звіту ФОП " ОСОБА_6 " підтверджується відсутність накладення земельних ділянок з врахуванням фактичного розташування обох земельних ділянок сторін. (т.1 а.с. 47-77)

Судом також встановлено, що акт відновлення меж земельної ділянки позивача було складено 14 липня 2019 року, тобто вже після здійснення будівництва паркану відповідачем, без його участі та без повідомлення його про такі дії.

Як вбачається з положень ч.І ст.106 ЗК України, спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок.

Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду (ч.З).

Власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок (ч.б).

Згідно з положеннями ч.І ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки (ч.2).

У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин (ч.З).

Як вбачається з положень Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (затверджена наказом Державного Комітету України по земельних ресурсів № 376 від 18.05.2010 року, втратила чинності 14.09.2021 року):

4.1. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів

між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок;

4.3 Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст.186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

4.4. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Разом з тим, відсутність межових знаків земельної ділянки позивача, їх зникнення переміщення або про настання їх невиразними, а також відсутність (або наявність) згоди відповідача про встановлення спільних меж у судовому засіданні не встановлювалися.

У зв`язку з наведеним, Акт від 24.07.2019 року суперечить зазначеним вимогам земельного законодавства, а саме, через відсутність підстав та порядку відновлення меж суміжних земельних ділянок; замість земельно-кадастрової документації суміжних земельних ділянок використані тільки дані Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру, дослідження відбулося у відсутності власника суміжної земельної ділянки - відповідача у справі через його не повідомлення за адресою проживання у місті Києві.

З огляду на те, що висновок експертизи проводився в тому числі і з врахуванням акту відновлення меж від 24 липня 2019 року, який є неналежним доказом у справі, відсутні підстави вважати, що позивач довів порушення його прав, саме через будівництво паркану, а не через зміщення, накладення земельних ділянок, що відображено в кадастровій документації. Слід звернути увагу, що таке накладення жодним чином не пов`язано з будь-якою поведінкою відповідача, а має місце через помилкове внесення до кадастрової карти інформації щодо меж земельних ділянок.

Для усунення таких порушень, щодо накладень земельних ділянок, передбачений інший спосіб захисту.

Крім того, колегія суддів також погоджується з доводами відповідача про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.

Позивач в позові не зазначив, яким чином відповідач має усунути йому перешкоди в користуванні його земельною ділянкою.

Доводи позивача, що відповідач має вирішити, як усунути перешкоди, а також доводи про те, що якщо позивач не домовиться з відповідачем то він може звернутись з новим позовом в якому попросити знести паркан, який знаходиться на його земельній ділянці, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Ззагальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, визначений ст.16 ЦК України.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від «05».06.2018 року у справі № 338/180/17, від «11».09.2018 року у справі № 905/1926/16, від «30».01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від «04».06.2019 року у справі № 916/3156/17, від «29».09.2020 року у справі № 378/596/16-ц, від «26».01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від «28».01.2020 року у справі № 50/311-6, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від «22».09.2020 року у справі № 910/3009/18).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від «02».02.2021 року у справі № 925/642/19, від «19».01.2021 року у справі № 916/1415/19).

Положеннями ч.З ст.152 ЗК України визначені спеціальні шляхи захисту прав на земельні ділянки, у тому числі: б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; ґ) відшкодування заподіяних збитків.

Саме такі шляхи захисту прав громадян на земельні ділянки зазначені в абзаці третьому п.7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року.

Крім того, в постанові від «24» лютого 2020 року у справі № 458/1046/15-ц (про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою через розташування суміжним землекористувачем на земельній ділянці загорожі) Верховний Суд зазначив, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Отже, суд не звернув уваги, що покладення на відповідача лише зобов`язання, не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення прав позивача та не відповідає належному способу захисту у цій справі.

За відсутності в рішенні посилання в який спосіб відповідач має усунути перешкоди, ухвалене судом рішення жодним чином не призводить до захисту прав позивача.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції не повно встановлені обставини справи, які мали значення для її вирішення, порушено норми процесуального права, не вірно застосовані норми матеріального права, ті обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними належними та допустимими доказами, висновки суду не відповідають встановленим обставинам, а тому рішення суду першої інстанції має бути скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь відповідача з позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1152грн.60 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити .

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1152 грн. 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2023 року.

Головуючий: О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик