Номер провадження: 22-ц/813/1190/23
Справа № 522/2046/21
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми грошових коштів

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , у якому з урахуванням уточнень просила суд:

1.виключити із спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нежитлове приміщення загальною площею 154,9 кв.м. розташоване за адресою АДРЕСА_1 та житловий будинок загальною площею 114,7 кв.м. розташований за адресою АДРЕСА_2 ;

2.визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 154,9 кв.м. розташоване за адресою АДРЕСА_1 ;

3.визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на житловий будинок загальною площею 114,7 кв.м. розташований за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 1-4, 41-42).

Позовні вимоги представник позивача обґрунтувала тим, що між сторонами 20 січня 2001 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Малиновського управління юстиції м. Одеси було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис N 16, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

На праві спільної сумісної власності у сторін перебувають два спірних об`єкта нерухомості нежитлове приміщення, загальною площею 154,9 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_1 , підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер 7395, виданий 21.08.2020, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В.С., та на житловий будинок, загальною площею 114,7 кв.м., житлова площа 47 кв.м, розташований за адресою АДРЕСА_2 , підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер 590, виданий 25.05.2018, видавник: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Спір з приводу іншого майна між сторонами відсутній. Спільне життя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не склалося, спільно вони не проживають, спільний бюджет та побут не ведуть, а тому позивач вважає за необхідне визначити право власності за кожним з них для окремого проживання, щоб уникнути конфліктів та спірних питань.

У березні 2021 року, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму грошових коштів у розмірі 95000 грн.

Такі вимоги представник відповідача обґрунтував тим, що вартість спірного майна є різною, крім того, позивач за зустрічним позовом розробила дизайн-макет ремонту та облаштувала обидва об`єкти побутовою технікою та іншим оснащенням, тобто своїми діями істотно покращила стан двох спірних приміщень. Проте, позивач за первісним позовом відмовляється добровільно компенсувати як суттєву різницю у вартості спірних об`єктів, так і вклад відповідача за первісним позовом.

РішеннямПриморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми грошових коштів в якості компенсації при поділі майна - відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Однак, в ході апеляційного розгляду справи, від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 надійшла заява, у якій представник зазначив, що проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує, оскільки вважає її доводи безпідставними та невмотивованими, а рішення місцевого суду просить залишити без змін. Також представник відповідача просить суд розгляд даної справи здійснювати за його відсутності та відсутності ОСОБА_3 (а.с. 186-187).

Про судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 26.01.2023 року, учасники справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам в повній мірі відповідає, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 20 січня 2001 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Малиновського управління юстиції м. Одеси було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №16, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

21.08.2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (позивачем) було укладено договір № 7393 купівлі-продажу частки нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З п. 6 даного договору вбачається, що відповідач за первісним позовом, як дружина, надала згоду позивачу на покупку даної нерухомості.

Також, суд встановив, що згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником 1/2 нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підстава набуття права власності договір купівлі продажу серія та 7395 від 21.08.2020 року.

Суд встановив, що 25.05.2018 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні суду першої інстанції, представники сторін підтвердили, що у сторін є й інше майно набуте в період шлюбу, проте необхідності у його поділі в судовому порядку не має та спір щодо нього відсутній. Щодо можливості укладання між сторонами нотаріально посвідченого договору про поділ майна, представники сторін зазначили, що це є не можливим, оскільки сторони відмовляються.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що під час розгляду справи судом не було встановлено наявність у позивача ОСОБА_1 порушеного цивільного права або інтересу для захисту якого необхідно виключити частину їх з дружиною спільного майна з їх спільної власності та визнати за ним та відповідачкою право приватної власності на таке майно. При цьому, суд також зазначив, що задоволення позову ОСОБА_1 створить для нього нову підставу для реєстрації за ним права приватної власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , при цьому жодне порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес позивача щодо його спільного сумісного майна з ОСОБА_3 не буде захищено, що протирічить завданню цивільного судочинства відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, а тому позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Як роз`яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У рішенні Конституційного суду України N 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, під час судового розгляду в суді першої інстанції, суд не зміг встановити повний обсяг спільного сумісного майна подружжя, оскільки представники обох сторін наполягали на тому, що спір існує тільки щодо майна, що є предметом поділу. Не встановлено і повного обсягу спільного сумісного майна подружжя і під час апеляційного розгляду справи.

Суду, також не було надано доказів того, що ведення спільного господарства між сторонами припинено.

Як встановлено матеріалами справи, щодо дійсної вартості майна, що є предметом спору, представники сторін надали суду належним чином засвідчені копії 2 звітів про визначення ринкової вартості нежитлового приміщення, загальною площею 154,99 кв.м. по АДРЕСА_1 та 2 звітів про визначення ринкової вартості житлового будинку загальною площею 114,7 кв.м, що розташований на земельній ділянці площею 0,0175 га за адресою АДРЕСА_2 .

Проте жодний з наданих звітів не містить підпису замовників, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо затвердження умов проведення оцінки, а саме підтвердження того, що оцінювачу були надані достовірні відомості щодо майна, що оцінювалось.

Крім того, як вірно встановлено судом, представник позивача в уточненому позові просив виключити майно з спільної часткової власності сторін, проте як вірно встановлено судом, жодних доказів того, що спірне майно належить подружжю на праві спільної часткової власності стороною позивача не надано, так само як не надано доказів щодо розміру часток.

З урахуванням вищенаведених обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що під час судового розгляду справи, суд не зміг встановити за захистом якого саме порушеного права звернувся позивач до суду, оскільки нежитлове приміщення право власності на яке просить визнати за собою позивач по первісному позову на сьогоднішній день зареєстроване саме за ним, підставою реєстрації стали два договори купівлі продажу № 7393 від 21.08.2020 року та № 7395 від 21.08.2020 року.

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що відбулась описка стосовно встановлення в уточненні позовних вимог спільної часткової власності, однак первісний позов, як і докази, додані до позовної заяви, містять інформацію про те, що спірні об`єкти належать подружжю на праві спільної сумісної власності, тобто як зазначає апелянт, суд фактично скористався опискою та навіть не з`ясував цей факт у сторін під час судових засідань.

Разом з тим, апеляційний суд критично відноситься до вищевказаних доводів апелянта, з огляду на наступне.

Так, в силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз.1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні суду першої інстанції 17.02.2021 року, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 заявила клопотання про приєднання до матеріалів справи уточнених позовних вимог (а.с. 41-42, 46-48), з яких зокрема вбачається, що однією із уточнених вимог позивача, тобто матеріально правовою вимогою - є виключення майна зі спільної часткової власності сторін.

Проте, враховуючи вищевикладені норми закону, суд першої інстанції вірно встановив, що жодних доказів того, що спірне майно належить подружжю на праві спільної часткової власності стороною позивача не надано, так само як і не надано доказів щодо розміру часток.

Необґрунтованими є і посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, зокрема те, що суд з власної ініціативи залучив до матеріалів справи копії ухвал Одеського окружного адміністративного суду з Єдиного державного реєстру судових рішень, чим фактично залучив нові матеріали, які не стосуються предмету позову і порушив основні засади цивільного судочинства, а саме засади змагальності сторін та диспозитивності.

В судовому засіданні 08 квітня 2021 року суд з власної ініціативи залучив до матеріалів справи копії ухвал Одеського окружного адміністративного суду з Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме:

1) по справі №420/391/21 судом було залучено:

- ухвалу від 13 січня 2021 року про залишення без руху позову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_6 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта №ОД42 від 10.06.2020 року;

- ухвалу від 27.01.2021 року про повернення позову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_6 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта №ОД42 від 10.06.2020 року;

2) по справі №420/2445/21 судом було залучено:

- ухвалу від 17.03.2021 року про повернення адміністративного позову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , державного реєстратора Великодолинської селищої ради Овідіопольського району Одеської області Турецького Олександра Сергійовича, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоус Ірини Олександрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, - Юридичний департамент Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна.

Судом встановлено, що з залучених ухвал Одеського окружного адміністративного суду вбачається, що Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради має наміри оскаржити законність декларації про готовність до експлуатації нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , а як наслідок й законність набуття права власності на нього ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі продажу від 21.08.2020р.

Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому, згідно із ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи те, що під час розгляду справи, суд не одноразово ставив представникам сторін питання щодо того чи відомо їм про наявність спорів з третіми особами щодо майна про поділ якого просить первинний позивач, однак представники сторін кожного разу зазначали, що згідно інформації якою вони володіють, жодних спорів з третіми особами не існує, апеляційний суд вважає, що у суду першої інстанції були всі підстави для застосування ч. 7 ст. 81 ЦПК України і залучення до матеріалів справи вищезазначених судових рішень.

Інших доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 не містить, а наведені в ній доводи повністю спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами та в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд, погоджується із висновком районного суду, що під час розгляду справи судом не було встановлено наявність у позивача ОСОБА_1 порушеного цивільного права або інтересу для захисту якого необхідно виключити частину їх з дружиною спільного майна з їх спільної власності та визнати за позивачем та відповідачем право приватної власності на таке майно.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми грошових коштів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06.02.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

О.С. Комлева