Номер провадження: 22-ц/813/851/23
Справа № 509/6123/19
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів: Комлевої О.С., Гірняк Л.А.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Радуга-3» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранит К", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Обслуговуючий кооператив "Радуга-3" про визнання майнових прав,-

ВСТАНОВИВ:

18 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранит К", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Обслуговуючий кооператив "Радуга-3" про визнання майнових прав. В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилається на те, що вона є пайовиком будівництва ЖК «Адмірал». Позивач вказувала, що оскільки вона виконала свої грошові зобов`язання за Договорами про дольову участь у будівництві житлового будинку, вона має право отримати 3 та 1 кімнатну квартири, будівельні номери 106 та 107 на сьомому поверсі, проектними площами 80,46 кв. м. та 41,15 кв. м. в 4-секційному 10-ти поверховому житловому будинку за адресою: 65037, Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Гранітна, 1 . Так як відповідач відмовляється задовольнити її вимоги, тому вона вимушена звернутися з цим позовом до суду (а.с.2-6).

29 січня 2021 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Обслуговуючий кооператив «Радуга-3» про визнання майнових прав задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 майнове право на трьохкімнатну квартиру, будівельний номер 106 на сьомому поверсі, у другий секції, проектною площею 80,46 кв. м. в 5-секційному 11-ти поверховому житловому будинку Житлового комплексу « Адмірал » по вул. Гранітна, 1, с. Лиманка на території Таїровської селищної ради, смт. Таїрове, Овідіопольського району Одеської області.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 майнове право на однокімнатну квартиру будівельний номер 107 на сьомому поверсі, у другий секції, проектною площею 41,15 кв. м. в 5-секційному 11-ти поверховому житловому будинку Житлового комплексу «Адмірал» по вул. Гранітна, 1, с. Лиманка на території Таїровської селищної ради, смт. Таїрове, Овідіопольського району Одеської області (а.с.99-105).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник Обслуговуючого кооперативу «Радуга-3» - Бойко Анастасія Вадимівна подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в повному обсязі (а.с.107-119).

18 березня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 . У поданому відзиві позивач вказує, що не визнає апеляційну скаргу, вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також, позивач наголошує на тому, що доводи апеляційної скарги є тотожними доводам письмових пояснень, що були подані Обслуговуючим кооперативом «Радуга-3» в суді першої інстанції. З огляду на вказане, позивач просить суд рішення Овідіопольського районного суду Одеської області залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с.132-135).

Судове засідання призначено на 26 січня 2023 року об 13 год 30 хв.

Заяв та клопотань про перенесення судового засідання до апеляційного суду не надходило.

24 січня 2023 року Одеським апеляційним судом отримано заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про розгляд справи без участі позивача та її представника.

Про розгляд справи сторони були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутності клопотань про відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно існує спір і не досягнуто згоди щодо належного виконання умов укладених договорів, а тому суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, і позов підлягає задоволенню. Також, суд першої інстанції звернув увагу на зловживання правами відповідачем і третьою особою в частині приховування інформації що на даний час відбувається з квартирами під будівельними номерами 106 та 107 , розташованими в другій секції будинку ЖК «Адмірал», хто на даний час є власниками цього майна та на підставі яких документів, що в наступному вимагатиме від позивача додаткових зусиль на фактичне отримання належного позивачу майна.

Дослідивши матеріали та обставини справи, колегія суддів вважає вказані висновки буду першої інстанції вірними, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що між сторонами 22.12.2005 року було укладено Договори про дольову участь у будівництві житлового будинку у ЖК «Адмірал» № 106-7-3-2 та № 107-7-1-2 (а.с. 17; 23).

З боку позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_1 , АДРЕСА_6 ) умови обох договорів є виконаними. Вказані обставини підтверджується наданими позивачем копіями квитанцій: до Договору № 106-7-3-2 від 22.12.2005 № 93 від 27.09.2006 року про сплату 87 360,00 грн.; № 137 від 13.11.2006 року про сплату 87 878,00 грн.; № 69 від 04.08.2006 року про сплату 174 720,00 грн., а всього на суму 349 958,00 грн. та до Договору № 107-7-1-2 від 22.12.2005 року № 94 від 27.09.2006 року про сплату 47 798,00 грн.; № 138 від 13.11.2006 року про сплату 48 077,00 грн.; № 70 від 04.08.2006 року про сплату 95 591,00 грн., а всього на суму 191 466,00 грн. (а.с.22,26).

Таким чином, судом встановлено, що позивач вчинила з її боку дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття майнових прав на ці об`єкти.

Також, судом зазначено, що 28.05.2009 року ухвалою Господарського суду Одеської області порушено провадження у справі № 1-7/158-09-3124 про банкрутство ТОВ «Гранит К» за загальною процедурою банкрутства, відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, чинній до 18.01.2013 року.

Після порушення у 2009 році провадження у справі № 1-7/158-09-3124 про банкрутство ТОВ «Гранит К», накладено арешт на все майно боржника та заборонено боржнику та іншим особам вчиняти будь-які дії по відчуженню майна боржника де б воно не знаходилося та в якому б вигляді воно не було, здійснювати дії з реорганізації боржника, внесення майна та інших активів як внеску підприємства, організації, що засновуються, введено процедуру розпорядження майном товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К» та призначено розпорядника майном боржника.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт вказує на те, що існує ухвала Господарського суду Одеської області від 17 травня 2019 року відповідно до п.9 резолютивної частини якої відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про повернення їй права на оплачені квартири шляхом внесення відповідних змін до плану санації ТОВ «Гранит К» про включення пайовика - ОСОБА_1 я якості фізичної особи - пайовика, яка не внесена до реєстру вимог кредиторів для погашення її вимог шляхом передачі квартир відповідно до договору участі у будівництві, підписаного з ТОВ «Гранит К». Таким чином, апелянт вказує на те, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 17 травня 2019 року вже встановлені обставини щодо відсутності підстав для визнання за позивачем майнових прав на спірні квартири, а позивач намагається застосувати неналежний спосіб захисту шляхом внесення змін до плану санації в межах цієї справи.

Апеляційний суд вважає вказані доводи апеляційної скарги неспроможними, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а ст.525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визначаються речовими правами.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права»,які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону).

Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідальне майно в майбутньому.

Таким чином, майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Моментом виникнення майнових прав у їх носія вважається загально прийнятий з моменту набуття права власності, визначений статтею 328 ЦК України на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно до ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність», основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами Інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечить законодавству України, і є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

На підставі ч. 1 ст. 18 Закону України «Про інвестиційну діяльність», держава гарантує стабільність умов здійснення інвестиційної діяльності, додержання прав і законних інтересів її об`єктів.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що укладені договори між позивачкою та ТОВ «Гранит К» №106-7-3-2 та №107-7-1-2 від 22.12.2005 р. є чинними, судом не скасовані та не є виконаними у понятті цивільного законодавства, що свідчить про те, що у ОСОБА_1 наявне право на звернення до суду із заявою про захист свого майнового права.

Також судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції, ухваливши оскаржуване рішення, фактично не звернув уваги на встановлені господарським судом обставини та вніс зміни до плану санації ТОВ «Гранит К», тим самим, як вважає апелянт, вийшов за межі своїх повноважень та порушив законні права інвестора - ОК «Радуга-3», які закріплені в ухвалі Господарського суду Одеської області від 04.10.2017 року, посилаючись на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 виконала свої зобов`язання за договором, сплативши грошові кошти у визначеній у договорі сумі, у зв`язку із чим за умовами договору набула майнових прав щодо об`єкта нерухомості.

13 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

Слід звернути увагу на те, що під час розгляду справи № 1-7/158-09-3124 про банкрутство ТОВ «Гранит К» господарський суд Одеської області 17.05.2019 року розглянув по суті вимоги кредиторів, яких не було внесено до плану санації і відмовив пайовикам, у т.ч. і ОСОБА_1 і залишив без розгляду клопотання про зобов`язання керуючого санацією ТОВ «Гранит К» арбітражного керуючого ОСОБА_3. виконати норми Конституції України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та повернути громадянам пайовикам їх права на оплачені квартири шляхом внесення відповідних змін до плану санації ТОВ «Гранит К» про включення пайовика до реєстру вимог кредиторів. При цьому господарський суд Одеської області прийняв до уваги, що арбітражний керуючий ОСОБА_3 добровільно і самостійно підготував зміни до плану санації, які у встановленому законом порядку подав на розгляд комітету кредиторів, у повноваження якого входить розгляд питання щодо внесення або не внесення змін до плану санації.

Оскільки в наступному, за результатами розгляду змін до плану санації 25.06.2019 року на загальних зборах комітету кредиторів, позивача знов не було включено до плану санації, апеляційний суд вважає вірними висновку суду першої інстанції про те, що у позивача наявне право на звернення до суду з позовом про визнання майнових прав і це право не залежить від результатів розгляду справи про банкрутство у господарському суді, так як стосується захисту договірних правовідносин, що виникли між сторонами у справі.

Крім того, помилковим є зазначення апелянта про те, що господарським судом «ОК «Радуга-3», як інвестору, передано право реалізації третім особам всіх вільних (не реалізованих) площ житлових та нежитлових приміщень у ЖК «Адмірал», адже, як і було встановлено судом першої інстанції, «ОК «Радуга-3» було достеменно відомо про наявність ще групи пайовиків, які виконали умови укладених ним договорів, але за незалежними від них причинами їх не було внесено до переліку кредиторів, тому інвестор не міг вважати права цих пайовиків на придбані квартири погашеними, а квартири вільними і такими, що підлягають реалізації третім особам.

Також, доводи апеляційної скарги щодо зміни нумерації квартир, їх технічних характеристик, а також факту того, що майнові права на спірні квартири належать вже зовсім іншим особам, є неспроможними, з огляду на відсутність будь-яких доказів зазначеного.

В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б свідчили про зміну нумерації квартир, в свою чергу, матеріалами справи підтверджено добудова поверху, 5 секції, збільшення площі будинку і збільшення кількості квартир, збільшення кількості поверхів з 10 до 11, що навпаки свідчить про наявну у відповідача та третьої особи можливість задовольнити вимоги усіх порушених прав пайовиків.

Апеляційний суд вважає вірним висновок районного суду щодо того, що зловживання правами відповідачем і третьою особою в частині приховування інформації що наданий час відбувається з квартирами під будівельними номерами 106 та 107 , розташованими в другій секції будинку ЖК «Адмірал», хто на даний час є власниками цього майна та на підставі яких документів, що в наступному вимагатиме від позивача додаткових зусиль на фактичне отримання належного позивачу майна.

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96, ECHR 2002-X; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «правомірні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland) (заява № 12742/87); ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Слід наголосити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року по справі №359/5719/17 дійшла висновку, що за умови виконання інвестором власних зобов`язань за інвестиційним договором після завершення відповідно до вимог закону будівництва об`єкту інвестування у інвестора виникають права тотожні праву власності, а відтак інвестор може ставити питання про витребування такої житлової нерухомості від інших осіб, які нею незаконно заволоділи.

Крім того, саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з якою, був споруджений об`єкт інвестування, набуває первісне право власності на цей новостворений об`єкт (пункт 93 постанови). Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права на цей об`єкт, а після завершення будівництва об`єкта нерухомості - право власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункт 95 постанови).

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Апелянтом не доведено ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції факту відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог саме через зміну нумерації квартир, їх площі або кількості, тому вказані доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Слід також вказати, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі № 761/5156/13-ц (провадження № 14-425цс19) зазначено, що враховуючи характер спірних правовідносин, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини, Велика Палата Верховного Суду вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не заборонений законом та у світлі цієї справи є ефективним, оскільки іншим шляхом захистити її права позивач не міг.

Можливість застосування такого способу захисту як визнання майнових прав за інвестором підтверджена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року в справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21), у якій зазначено, що інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкту нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав.

Апеляційий суд наголошує, що способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування строків позовної давності, оскільки, як наголошує апелянт, позивачка з 01.01.2008 року знала або могла знати про порушення її прав, так як спірні квартири не були їй передані, ТОВ «Гранит К» свої зобов`язання не виконав, не завершив будівництво вчасно, однак позивачка не звернулася до ТОВ «Гранит К» з метою поновлення її прав або до суду, є неспроможними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Дослідивши обставини справи, апеляційний суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що до звернення до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом в 2019 році, позивачкою здійснювались відповідні дії направлені на захист свого порушеного права, а саме, як вбачається із наявних документів ОСОБА_1 зверталась із заявами до арбітражного керуючого, із скаргами до Господарського суду Одеської області, із заявою про внесення змін та включення майнових прав ОСОБА_1 до плану санації до Господарського суду Одеської області.

Крім того, невиконання відповідачем умов укладених договорів з позивачем носять триваючий характер.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та загалом зводяться до повторення пояснень, наданих Обслуговуючим кооперативом «Радуга-3» як третьою особою по справі під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Виходячи із викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а обставини справи повно і всебічно досліджені судом першої інстанції, що в свою чергу свідчить про те, що оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Радуга-3» - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранит К", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Обслуговуючий кооператив "Радуга-3" про визнання майнових прав - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 06.02.2023 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Комлева О.С.

Гірняк Л.А.