465/6273/22
2/465/485/23
У Х В А Л А

підготовчого судового засідання

17.01.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

з участю секретаря судового засідання Лозинського Т.-Р.А.

представника позивача Школьної А.В.

представника третьої особи Романа Н.О.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області, про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 26.10.2022 року звернулась до суду із позовною заявою, про зняття арешту з майна. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 06.06.2017 року між ПАТ «Фольксбанк» та ТзОВ «Терем і К» було укладено кредитний договір №КР 23469 зі змінами та доповненнями, згідно якого ПАТ «Фольксбанк» відкрив позичальнику кредитну лінію в розмірі 409407,99 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 01.11.2015 року та платою за користування кредитом у розмірі 12,00% річних.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № KP 23469 від 06 червня 2007 року між Банком та поручителем, ОСОБА_1 , було укладено договір поруки.

У грудні 2012 року ПАТ ФОЛЬКСБАНК, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ВІЕс Банк звернулося до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом до ТОВ Терем і К, поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору №КР 23469 від 06 червня 2007 року, укладеному між Банком та ТОВ Терем і К.

01 березня 2013 року Пустомитівський районний суд Львівської області виніс заочне рішення у справі №1316/4737/12, яким позовні вимоги Банку були задоволені. Вирішено стягнути солідарно з ТОВ Терем і К, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №КР 23469 від 06 червня 2007 року у розмірі 395060,78 доларів США (триста дев`яносто п`ять тисяч шістдесят доларів США 78 центів) та 25375,63 гривень (двадцять п`ять тисяч триста сімдесят п`ять гривень 63 копійки), що в загальній сумі в гривневому еквіваленті 3183096,44 гривні (три мільйони сто вісімдесят три тисячі дев`яносто шість гривень 44 копійки), також постановлено стягнути 3219 (три тисячі двісті дев`ятнадцять) гривень судового збору та 107,30 гривень (сто сім гривень ЗО копійок) витрат за подання заяви про забезпечення позову.

16 квітня 2013 року Пустомитівським районним судом Львівської області було видано виконавчий лист у справі №1316/4737/12, де боржником зазначено ОСОБА_1

13травня 2014 року Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області було відкрито виконавче провадження №42921669 з виконання вказаного вище виконавчого листа Пустомитівського районного суду Львівської області та накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1

14березня 2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України Про виконавче провадження.

21 вересня 2021 року ОСОБА_1 мала намір розпорядитися своїм нерухомим майном у зв`язку з чим звернулася до нотаріуса та дізналася про наявний арешт на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №310411687, з якої вбачається що на її майно, а саме 1/2 квартири АДРЕСА_1 накладено арешт. Підставою для державної реєстрації запису про обтяження є постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.05.2014 року, виданої відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, виконавче провадження №42921669.

Накладений арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області від 13 травня 2014 року в межах виконавчого провадження №42921669 вважає безпідставним.

03.09.2018 року ПАТ ВіЕс Банк листом повідомило ОСОБА_1 про те, що зобов`язання по кредитному договорі № КР 23469 від 06.06.2007 року, де позичальником є ТзОВ Терем і К перед Банком відсутні, виконавчий лист №1316/4737/12, 2/450/54713, виданий Пустомитівським районним судом Львівської області від 16.04.2013 року до виконання повторно не пред`являвся.

Згідно даних з Єдиного реєстру боржників інформація про боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 відсутня.

Згідно відповіді відділу примусового виконання рішень від 23.09.2022 року №32588/В-3, вбачається, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавчі провадження, де стороною боржником є ОСОБА_1 у Відділі не перебувають.

Отже, станом на сьогодні виконавчий лист повернуто стягувачеві, виконавче провадження №42921669 закрито, стягувача ПАТ ВіЕс Банк не існує, зобов`язання по кредитному договорі перед Банком відсутні, а тому арешт на майно в межах вищезазначеного виконавчого провадження підлягає скасуванню.

Згідно відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 07 жовтня 2022 року N212937/03.1-18/35406, згідно якої вбачається у відділі перебувало виконавче провадження №42921669 з виконання виконавчого листа №1316/12, 2/450/547/13, виданого 16.04.2013 року Пустомитівським районним судом Львівської області. 14 березня 2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України Про виконавче провадження. Та не вбачається наявність підстав, передбачених статтею 59 Закону України Про виконавче провадження, для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 . Згідно частини 5 статті 59 Закону України Про виконавче провадження у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Просить позов задоволити.

23.11.2022 року від Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Лвів) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області, надійшла заява про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що оскільки ОСОБА_1 є власником майна на яке накладено арешт та боржником у виконавчому провадженні, правила ст..59 Закону України «Про виконавче провадження» на спірні правовідносини не розповсюджуються. Натомість позивач наділена правом на звернення до суду із скаргою на дії, рішення державного виконавця у порядку приписів ст. 447 ЦПК України. Просить провадження у справі закрити.

На адресу суду 07.12.2022 року від представника позивача адвоката Школьної А.В. надійшли заперечення на клопотання про закриття провадження. Вказує, що норми ст. 447 ЦПК України не можуть бути застосовані, оскільки ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження. У листі Відділу примусового виконання рішень від 23.09.2022 року №32588/В-3 зазначено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавчі провадження, де стороною боржником є ОСОБА_1 у Відділі не перебувають. Оскільки у межах виконавчого провадження №42921669 від 14.06.2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, відтак станом на час звернення до суду матеріали даного виконавчого провадження знищені. Крім цього, у листі Відділу примусового виконання рішень від 07.10.2022 року №12937/03.1-18/35406 вказано про те, що підстав для зняття арешту з майна на підставі ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» не вбачається, а у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Просить клопотання про закриття провадження у справі залишити без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні заперечила проти клопотання про закриття провадження у справі.

Представник третьої особи клопотання про закриття провадження у справі підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у клопотанні.

Заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 14.06.2016 року державним виконавцем примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного теритіорального управління юстиції у Львівській області Табінським О.В. у межах виконавчого провадження №42921669 винесено постанову про поверненян виконавчого документу стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно відповіді ПАТ «Ві Ес Банк» від 03.09.2018 року №10-3/10286, зобов`язання по кредитному договорі №КР 23469 від 06.06.2007 року, де позичальником є ТзОВ «Терем і К» перед банком відсутні.

Згідно відповіді ПАТ «Ві Ес Банк» від 03.09.2018 року №10-3/10286, ПАТ «Ві Ес Банк» повідомило, про списання заборгованості позичальника ТзОВ «Терем і К» по кредитному договору № КР 23469 від 06.06.2007 року за рахунок сформованого резерву.

Згідно відповіді відділу примусового виконання рішень від 23.09.2022 року №32588/В-3, вбачається, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавчі провадження, де стороною боржником є ОСОБА_1 у Відділі не перебувають.

Згідно відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 07 жовтня 2022 року N212937/03.1-18/35406, згідно якої вбачається у відділі перебувало виконавче провадження №42921669 з виконання виконавчого листа №1316/12, 2/450/547/13, виданого 16.04.2013 року Пустомитівським районним судом Львівської області. 14 березня 2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України Про виконавче провадження. Та не вбачається наявність підстав, передбачених статтею 59 Закону України Про виконавче провадження, для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 . Згідно частини 5 статті 59 Закону України Про виконавче провадження у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Позивач, звертаючись з позовом до суду про зняття арешту з майна, посилається на те, що не дивлячись на те, що виконавчі провадження на виконанні у органах ДВС відсутні, проте арешти з належного йому нерухомого майна державним виконавцем не зняті.

Однак, одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року, справа № 904/51/19 та від 24 травня 2021 року, справа № 712/12136/18.

В пункті 5 постанови № 5 від 03.06.2016 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" роз`яснив, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 Закону про виконавче провадження.

У зв`язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України (в редакції чинній до 15.12.2017), а, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (в редакції чинній до 15.12.2017). Аналогічна норма міститься в п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в чинній редакції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України № 606-ХІV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 50 наведеного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

У відповідності до частин третьої - п`ятої статті 60 наведеного Закону з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з підпунктом 4.11.1 пункту 4.11 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 року № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (в редакції станом на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, який прийнятий державним виконавцем до виконання, і за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема якщо в боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження не є закінченим. При цьому, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом у постановах від 17 січня 2018 року по справі № 910/8019/15-г, від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17 (провадження № 61-31540св18), від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19), від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18).

Верховний Суду складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 травня 2021 року (справа №712/12136/18; провадження №61-4726сво19) дійшов висновку про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суд робить висновок про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Крім цього, твердження представника позивача про те, що матеріали виконавчого провадження №42921669 знищені не підтверджені належними доказами.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 255,353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання представника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Лвів) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області, про закриття провадження задоволити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Лвів) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області, про зняття арешту з майна-закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 17 січня 2023 року.

Суддя Ванівський Ю.М.