07.02.2023 Справа № 363/2711/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретарів - Тищенко К.В., Палій Л.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання недійсним спадкового договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання недійсним спадкового договору. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_7 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначив, що ОСОБА_7 перебувала на обслуговуванні в Територіальному центрі соціального обслуговування. Згідно договору з даною установою їй надавалися наступні види соціальних послуг: придбання і доставка продуктів харчування, оплата платежів за житлово-комунальні послуги, прибирання житла, миття вікон, доставка ліків. 28.04.2017 року позивач звернувся до Вишгородської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, окрім нього із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . В ході оформлення речових прав на спадкове майно позивачем було встановлено, що 28.11.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено спадковий договір, згідно якого ОСОБА_3 зобов`язувався допомагати утримувати його тітці квартиру в належному стані, забезпечувати її медикаментами, відпочинком в санаторії один раз на рік та взяти на себе витрати пов`язані з похованням, натомість ОСОБА_3 набував право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначив, що насправді з моменту укладання вказаного договору до моменту смерті ОСОБА_7 жодна допомога відповідачем не надавалася, тобто на його думку договір було укладено лише з метою заволодіння квартирою покійної без виконання зобов`язань визначених договором. Окрім того, зазначив, що п. 8.2 спадкового договору на ОСОБА_4 було покладено повноваження здійснювати контроль за виконання даного правочину, яка по-перше являється матір`ю відповідача, а по-друге не являється стороною договору хоча на неї покладено зобов`язання. Відповідач укладаючи оспорюваний правочин скористався тяжким емоційним станом його тітки, ввів її в оману щодо умов договору та намірів виконувати зобов`язання визначені ним (зазначивши ті види соціальної допомоги які ОСОБА_7 вже отримувала). Посилаючись на вимоги ст. 203, 215, 216, 230, 233 ЦК України просив суд визнати недійсним спадковий договір укладений 28 жовтня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Шостак В.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 2434.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23.07.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.06.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Залучено ОСОБА_4 , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, до участі у розгляді даної справи.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримували та просили про їх задоволення із викладених у позові та наданих у судовому засіданні поясненнях підстав.

Відповідач у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Крім того, подав до суду відзив, у якому зазначив, що заперечує щодо заявленої позивачем вимоги. Вважає позовну вимогу позивача такою, що ґрунтується виключно на огульних припущеннях позивача, непідтверджених жодним належним та допустимим доказом, а сам позов таким, що поданий без жодних правових підстав. Відповідач визнає, що між ним та ОСОБА_7 28 жовтня 2011 року був укладений спадковий договір. Зазначив, що обов`язок виконувати передбаченні в договорі розпорядження відчужувача ним виконаний належно та в повній мірі. Будь-яких претензій щодо виконання відповідачем обов`язків за договором від ОСОБА_7 , за її життя, не надходило. Після її смерті відповідач взяв на себе всі витрати пов`язанні з похованням і поховальними обрядами, тобто, всі свої обов`язки за договором відповідач повністю виконав. Відповідно до пункту 8.2 спадкового договору, ОСОБА_7 призначила ОСОБА_4 , за її згодою, особою яка буде здійснювати контроль за виконанням спадкового договору після її смерті. В свою чергу ОСОБА_4 , 14 вересня 2015 року склала заяву, підпис на якій посвідчено нотаріально, якою підтвердила те, що відповідач, після смерті ОСОБА_7 , взяв на себе всі витрати, пов`язані з поховальними обрядами, чим фактично виконав свої обов`язки відповідно до умов спадкового договору. Відповідач стверджує, що на час укладання договору не був обізнаний про те, який обсяг послуг надає ОСОБА_7 Територіальний центр соціального обслуговування. Разом з тим зазначив, що послуги працівниками Центру надавались не сумлінно та з порушення плану (графіку) визначеного договором укладеним між ОСОБА_7 та Центром. Зазначив, що обов`язки відповідача за спадковим договором не є ідентичними з переліком соціальних послуг, який надавав ОСОБА_8 та заперечує твердження позивача щодо можливого укладання ОСОБА_7 договору під впливом обману (омани).

Також, наголошував на тому, що позивач звернувся з позовною заявою до суду з пропущенням строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Окрім цього вказав, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, оскільки не є спадкоємцем ОСОБА_7 в розумінні закону. Своєчасно спадщину він не прийняв, а рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 липня 2017 року, по справі №363/2275/17, яке набрало законної сили, останньому відмовлено в поновленні пропущеного строку для прийняття спадщини.

Відповідно до пункту 4.2, 4.3 спадкового договору, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Київської області Шостак В.Я. 28.10.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2434, сторони підтвердили, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні, а також, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони також стверджували, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю, або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, що договір укладено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину і не є правочином, що вчиняється відчужувачем під впливом тяжких обставин на невигідних умовах. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що нотаріус при посвідченні спадкового договору не встановила волевиявлення та дійсних намірів сторін при вчиненні нотаріальних дій, не роз`яснила правові наслідки укладення даного правочину у взаємозв`язку з тим, що підписи під узгодженим сторонами текстом спадкового договору свідчать про зворотне, так само не надано позивачем і доказів того, що ОСОБА_9 був укладений договір під впливом обману. На підставі викладеного у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судові засідання не з`являлися, направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, щодо задоволення позовних вимог не заперечували.

Третя особа ОСОБА_4 будучи присутньою у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні. В подальшому надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності. Зазначила, що категорично заперечую щодо вказаних позивачем в позовній заяві обставин та заявленої позивачем позовної вимоги. ОСОБА_7 , за час свого життя, була її сусідкою та перебувала із нею у дружніх стосунках, оскільки, ОСОБА_7 не мала близьких родичів, які б з нею спілкувались, цікавились її здоров`ям та, в силу її похилого віку, допомагали їй з побутом, а вона та її син - відповідач по справі, тривалий час ще до укладання спадкового договору допомагали їй у побуті: пригощали їжею, відвозили та забирали з дачі, порались в городі, купували в магазинах продукти, в аптеках - ліки, доглядали під час хвороби та інше. В літку 2011 року, ОСОБА_7 , маючи з нею розмову, повідомила, що в знак подяки за турботу та добре ставлення до неї з боку сина, вона бажає після своєї смерті передати квартиру, в якій вона проживала, у власність сина. Те саме побажання, ОСОБА_7 висловила і її синові ОСОБА_3 за наступної з ним зустрічі. Проте, додала, що бажає вчинити правочин таким чином, щоб квартира перейшла у власність сина лише після її смерті, та за умови її належного поховання на кладовищі. За таких обставин, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 прийшли до згоди укласти спадковий договір, який в подальшому, 28 жовтня 2011 року і був між ними підписаний. Зазначила, що обов`язок виконувати передбаченні в договорі розпорядження відчужувача відповідачем виконувався належно та в повній мірі. Про будь-які претензії ОСОБА_7 щодо неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків передбачених договором їй не відомо, оскільки таких, за її життя, не було. Відповідач, після укладання договору й до смерті ОСОБА_7 , зокрема, але не виключно, допомагав утримувати її квартиру в належному для проживання стані, що включало в себе: прибирання, налагодження електрики, сантехніки та інше. Маючи у власності автомобіль, здійснював перевезення ОСОБА_7 в межах Вишгородського району в її особистих справах, а в теплу пору року - відвозив та забирав із дачного будинку. В разі захворювання, за власний рахунок купував ліки, які призначали лікарі. Починаючи з серпня 2012 року, після чергової виписки ОСОБА_7 з лікарні, та в подальшому кожного року, пропонував їй путівки на санаторно-курортне лікування до ДП «Клінічний санаторій «Жовтень», що розташований в районі Конча-Заспа, на Столичному шосе в місті Києві, від яких остання, нажаль, відмовлялась. Також, окрім іншого, відповідач, після смерті батька позивача - ОСОБА_10 , який помер від пневмонії ІНФОРМАЦІЯ_2 , особисто допомагав ОСОБА_7 з розшуком та організацією поховання його тіла, в той час, як його син - ОСОБА_1 навіть не завітав на вже організоване поховання свого батька. Як і передбачено договором, після смерті ОСОБА_7 відповідач взяв на себе всі витрати пов`язанні з похованням і поховальними обрядами, за власні кошти придбав все необхідне для поховання та поховальних обрядів, сплатив за поминальний обід та послуги, які були наданні на кладовищі, а також, домовився зі священиком православної церкви та організував проведення християнського обряду поховання, тобто, всі свої обов`язки за договором відповідач виконав в повному обсязі. На підтвердження чого, відповідно до пункту 8.2 договору, нею було складено заяву від 14 вересня 2015 року, підпис на якій посвідчено нотаріально, про те, що відповідач, після смерті ОСОБА_7 взяв на себе всі витрати, пов`язані з поховальними обрядами, чим фактично виконав свої обов`язки відповідно до умов спадкового договору. Твердження позивача, що насправді з моменту укладання спадкового договору до моменту смерті ОСОБА_7 жодна допомога ОСОБА_3 не надавалась є неправдивою, а думка позивача, що даний договір було укладено лише з метою заволодіння квартирою покійної без виконання зобов`язань визначених договором, є нічим іншим, як його огульним припущенням, яке не відповідає дійсним обставинам справи. Зазначила, що категорично заперечує та спростовую твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_3 укладаючи оспорюваний правочин скористався тяжким емоційним станом тітки, ввів її в оману щодо умов договору та намірів виконувати зобов`язання визначені ним (зазначивши ті види соціальної допомоги, які ОСОБА_7 вже отримувала). ОСОБА_7 , укладаючи договір розуміла його умови та правові наслідки. Своїм підписом вона підтвердила дійсність намірів при його укладенні, те, що договір укладено нею за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, а також, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину і не є правочином, що вчиняється нею під впливом тяжких обставин на невигідних умовах. На час укладання договору, ОСОБА_7 не була обмежена в праві укладати правочини, не була визнаною у встановленому порядку недієздатною повністю, або частково, не страждала на захворювання, які б перешкоджали усвідомленню нею суті укладеного договору. Працівниками Територіального центру соціального обслуговування послуги надавались ОСОБА_7 не сумлінно, з порушення плану (графіку) визначеного договором, на що ОСОБА_7 неодноразово їй скаржилась. Крім того, обов`язки набувача за договором не є ідентичними з переліком соціальних послуг, які мав би надавати Центр ОСОБА_7 . При цьому вказала, що Центр не забезпечував ОСОБА_7 транспортом, не викликав швидку допомогу коли їй ставало зле, не забезпечував ліками коли остання перебувала в лікарні, не пропонував путівок на санаторне лікування, не мав обов`язків щодо її поховання в разі смерті, та і навіть ті обов`язки, які були визначені договором - Центр не виконував у необхідних обсягах. ОСОБА_7 , на час укладання договору, не повідомляла відповідача про обсяг послуг, який їй надає та має надавати Центр, та і не мала цього робити, оскільки в неї не було наміру відчужувати квартиру в обмін на догляд чи надання соціальних послуг, а було бажання залишити квартиру у спадок після своєї смерті людині, яка була їй емоційно близькою, та на яку можна було завжди покластися. Матеріали справи не містять даних про те, що за життя ОСОБА_7 , власниця спірної квартири, розпорядилась нею на користь позивача, а так само, відсутні й дані про те, що позивач може претендувати на спірну квартиру, як спадкоємець ОСОБА_7 , оскільки він не входить до числа осіб, які прийняли спадщину. За таких обставин, будь які доводи позивача про наявність у нього права або інтересу на оспорювання договору є безпідставними.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2011 року між ОСОБА_7 «відчужувач» та ОСОБА_3 «набувач», які діючи добровільно і перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів і ст. ст. 1302-1308 ЦК України було укладено спадковий договір, який посвідчено нотаріально Приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Київської області Шостак В.Я. та зареєстровано в реєстрі за № 2434, за умовами якого набувач зобов`язується виконувати передбачені в договорі розпорядження відчужувача і в разі її смерті набуває право власності на належне відчужувачу майно: однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,6 кв.м., жилою площею 18,8 кв.м. Загальна площа збільшена на 0,7 кв.м. за рахунок врахування площі лоджії, що не є самочинною забудовою.

Згідно п. 2.1 п. 2.2 вказаного договору визначено обов`язки та права відчужувача, а саме: зберігати квартиру в стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень й умов цього договору, попередити набувача про права третіх осіб на квартиру, попередити набувача про всі відомі йому недоліки квартири. Права відчужувача: вимагати належного виконання набувачем його обов`язків за цим договором, користуватись правом безоплатного довічного проживання в квартирі.

Згідно п. 2.1 п. 2.2 вказаного договору визначено обов`язки та права набувача, а саме: за згодою відчужувача допомагати утримувати квартиру в належному стані, забезпечити її медикаментами в разі захворювання (за рецептами лікарів), відпочинком в санаторії або будинку відпочинку, один раз на рік. У разі смерті відчужувача набувач зобов`язаний взяти на себе всі витрати пов`язані з похованням і поховальними обрядами відчужувача. Права набувача: Перевіряти стан квартири, в якій довічно проживає відчужувач.

Відповідно до п. 3.1 спадкового договору право власності на квартиру переходить до набувача після смерті відчужувача. Нотаріусу подаються свідоцтво органу цивільного стану про смерть відчужувача та підтвердження призначеної особи, щодо дотримання набувачем обов`язків за цим договором після смерті відчужувача.

Відповідно до п. 4.1-4.3 спадкового договору, відчужувач гарантує, що квартира, яка є предметом даного договору, до цього договору нікому іншому не відчужена, у спорі та під забороною і заставою не перебуває. Сторони підтверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх волі, а також те, що договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину і не є правочином, що вчиняється відчужувачем під впливом тяжких обставин на невигідних умовах. Сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, володіють української мовою, питань, які б залишилися не з`ясованими у них не має.

Згідно п. 8.28.4 спадкового договору, відчужував призначає ОСОБА_4 , за її згодою, особою, яка буде здійснювати контроль за виконання цього спадкового договору після її смерті. На призначену особу покладається здійснення контролю за організацією Набувачем поховання Відчужувача відповідно до умов даного договору. На підтвердження виконання Набувачем вимог цього договору після смерті ОСОБА_11 призначена особа оформляє заяву, справжність підпису на якій має бути посвідчена нотаріально.

04.05.2011 року між Територіальним центром соціального обслуговування, в особі директора Бондаровської Галини Михайлівни, яка діє на підставі Положення про територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг), з одного боку та громадянкою ОСОБА_7 , яка діє на підставі законодавства, зареєстрована, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , з іншого боку було укладено договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотньо) громадянина з 3 групою рухової активності відділенням соціальної допомоги вдома, згідно умов якого Територіальний центр приймає на обслуговування у відділення соціальної допомоги вдома громадянку ОСОБА_7 на підставі особистої заяви, медичного висновку, карти визначення (оцінювання) індивідуальних потреб громадянина у соціальному обслуговуванні (наданні соціальних послуг), акта обстеження матеріально-побутових умов проживання одинокого (проживаючого самотньо) громадянина (складається за згоди), довідки про склад сім`ї (за формою №3) та надає соціальні послуги, визначені цим договором.

Згідно п. 2.1-2.2 даного договору, Територіальний центр надає ОСОБА_7 безкоштовно, такі соціальні послуги: придбання і доставка продуктів щотижнево, кількість послуг на місяць 8-9; оплата платежів щомісячно, кількість послуг на місяць 1; прибирання житла щомісячно, кількість послуг на місяць 2; миття вікон - щорічно; доставка ліків за потребою. Кількість відвідувань обслуговуваного два рази на тиждень.

Відповідно до п. 6.1 договору він укладається терміном на один рік та набирає чинності з 04.05.2011 року і є чинним по 03.05.2012 року. Пунктом 6.2 договору визначено, що він пролонгується щорічно, якщо не менше ніж за місяць до закінчення його дії сторони письмово не повідомили про намір щодо його припинення та дані медичного висновку не змінилися. Як встановлено, з договору він пролонговувався з 04.05.2012 року по 03.05.2013 року, з 04.05.2013 року по 03.05.2014 року, з 04.05.2014 року по 03.05.2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, 22.03.2018 року.

З довідки № 188 від 15.09.2015 року виданої Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) вбачається, що ОСОБА_7 дійсно перебувала на обслуговуванні в відділенні соціальної допомоги вдома Вишгородського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) з 20.02.2001 року по 12.09.2015 року включно, знята з обліку в зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В той же час, як вбачається з самого договору укладеного між Територіальним центром соціального обслуговування та ОСОБА_7 , договір був укладений 04.05.2011 року, і ця розбіжність у судовому засіданні усунута не була.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.11.2018 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Вишгородська районна державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно з ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1304 ЦК).

З наведеного визначення спадкового договору вбачається, що істотними умовами договору є: визначення майна, яке переходить до набувача після смерті відчужувача, а також визначення вимог, які пред`являються до дій набувача відчужувачем - вид, характер, перелік, строк їх виконання тощо.

Відчужувач має право вимагати від набувача вчинення дій майнового або немайнового характеру, покладених на нього за спадковим договором (ст. 1305 ЦК), і зобов`язаний не складати заповіт щодо майна, яке є предметом договору, та не відчужувати його (ст. 1307 ЦК). Відповідно, набувач має право вимагати від відчужувача утримання від вчинення зазначених дій і відповідальний перед ним за належне виконання узятих на себе зобов`язань.

Правові підстави визнання недійсними правочинів, у тому числі спадкового договору, визначені нормами глави 16 ЦК України, на що також вказує Пленум Верховного Суду України в п. 28 Постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, правочин - правомірна, не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-5 ст. 203, ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З аналізу зазначених норм цивільного законодавства вбачається, що вказаними положеннями встановлено підстави недійсності правочину, наявність яких має існувати на момент вчинення правочину.

Істотні порушення умов договору чи неможливість його виконання однією з його сторін є підставами для зміни або розірвання договору, в тому числі і спадкового договору (ст. 651,1308 ЦК України).

Однак, як зазначалось, недійсність оспорюваного договору позивач обґрунтував невиконанням стороною цього договору, а саме набувачем (відповідачем по справі), передбачених ним обов`язків, що відповідно до приписів цивільного законодавства є підставами для розірвання договору, а не для визнання його недійсним. Така позиція узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в яких зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом; виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Разом з тим, судом під час розгляду даної справи в суді не встановлено, а позивачем не доведено, що ОСОБА_7 , за життя, скаржилась на невиконання умов договору зі сторони відповідача, та зверталась із заявою до нотаріуса чи до суду про розірвання договору з цих підстав.

Оскільки, в силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача, а позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів невиконання відповідачем умов договору, та не доведено існування на час укладання договору підстав для визнання його недійсним.

Що стосується посилання позивача на положення ст. 230,233 ЦК України, якими він керувався при поданні позову, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним, якщо позивач, а саме сторона договору, яка діяла під впливом обману, доведе наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

За змістом частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Згідно ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В пункті 23 зазначеної постанови роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Таким чином, для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин, а саме: тяжкі обставини та вкрай невигідні умови вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Позивач у позовній заяві посилався на те, що відповідач укладаючи оспорюваний правочин скористався тяжким емоційним станом його тітки, ввів її в оману щодо умов договору та намірів виконувати зобов`язання визначені ним (зазначивши ті види соціальної допомоги які ОСОБА_7 вже отримувала).

Матеріалами справи не підтверджено обставин наявності тяжкої хвороби ОСОБА_7 , знаходження на обліку у лікарів в період 2011-2015 років.

Як вбачається з договору про соціальне обслуговування ОСОБА_7 . Територіальний центр надав ОСОБА_7 безкоштовно, такі соціальні послуги: придбання і доставка продуктів щотижнево, кількість послуг на місяць 8-9; оплата платежів щомісячно, кількість послуг на місяць 1; прибирання житла щомісячно, кількість послуг на місяць 2; миття вікон - щорічно; доставка ліків за потребою. Кількість відвідувань обслуговуваного два рази на тиждень.

Даних про те, що в момент укладення оспорюваного спадкового договору ОСОБА_7 не у повній мірі могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про наявність підстав для визнання такого договору недійсним, в матеріалах справи немає.

Про наявність волевиявлення ОСОБА_7 , відчужувача майна, свідчить власноручний підпис на спадковому договорі, яким вона підтвердила своє волевиявлення.

Крім того, як встановлено, з п. 4.2, п. 4.3 спадкового договору, сторони підтверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх волі, а також те, що договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину і не є правочином, що вчиняється відчужувачем під впливом тяжких обставин на невигідних умовах. Сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, володіють української мовою, питань, які б залишилися не з`ясованими у них не має.

Отже, за вказаних обставин, судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного спадкового договору 28.10.2011 року, ОСОБА_7 не перебувала під впливом тяжких обставин, не мала тяжких хронічних захворювань, усвідомлювала значення своїх дій та як одинока людина похилого віку раз на тиждень отримувала мінімальні безкоштовні державні послуги від соціальних служб.

Посилання позивача на те, що спадковий договір був укладений під впливом тяжких обставин, а саме підставою для укладання спадкового договору стало те, що ОСОБА_7 перебувала в дружніх відносинах з матір`ю відповідача та з метою не втрати, не погіршення дружніх відносин з нею уклала даний договір є суперечливими, оскільки особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття особою яка укладає договір фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі. Дані твердження фактично ґрунтуються на припущеннях, а укладення спадкового договору особою, яка потребувала певної допомоги та уваги з покладенням на набувача певних обов`язків не свідчить про укладення оспорюваного правочину під впливом таких тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Доводи позивача про те, що з моменту укладання спадкового договору до моменту смерті ОСОБА_7 жодна допомога відповідачем не надавалася, тобто на його думку договір було укладено лише з метою заволодіння квартирою покійної без виконання зобов`язань визначених договором є безпідставними, оскільки, будь-яких доказів, які б свідчили про наведене суду не надано.

Окрім того, позивач у судовому засіданні наголошував на тому, що відповідачем на підтвердження виконання ним умов спадкового договору, не надано жодного доказу, що свідчить про його не виконання.

В той же час, відповідач у судовому засіданні наголошував, на тому, що обов`язок виконувати передбаченні в договорі розпорядження відчужувача ним виконаний належно та в повній мірі. Будь-яких претензій щодо виконання відповідачем обов`язків за договором від ОСОБА_7 , за її життя, не надходило. Після її смерті відповідач взяв на себе всі витрати пов`язанні з похованням і поховальними обрядами, тобто, всі свої обов`язки за договором відповідач повністю виконав.

Згідно п. 2.1 спадкового договору визначено, що набувач за згодою відчужувача допомагати утримувати квартиру в належному стані, забезпечити її медикаментами в разі захворювання (за рецептами лікарів), відпочинком в санаторії або будинку відпочинку, один раз на рік. У разі смерті відчужувача набувач зобов`язаний взяти на себе всі витрати пов`язані з похованням і поховальними обрядами відчужувача.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, оскільки протилежного позивачем не доведено, та не надано жодних належних та допустимих доказів. Встановити обставини на які посилається позивач на даний час, не можливо, оскільки з того часу минуло вже багато років, а також судом не встановлено та позивачем не доведено, що за життя ОСОБА_7 , у встановленому порядку зверталася до суду із заявою про розірвання оспорюваного спадкового договору саме з підстав не виконання відповідачем умов укладеного між ними договору.

Крім того, умовами спадкового договору, було визначено, що саме за згодою відчужувача набувач допомагає утримувати квартиру в належному стані, забезпечує її медикаментами в разі захворювання (за рецептами лікарів), відпочинком в санаторії або будинку відпочинку, один раз на рік.

Аргументи сторони позивача про недостатній догляд відповідачем його тітки та укладення нею спадкового договору на вкрай невигідних умовах, суперечить сутності укладеного між ними правочину, яким не передбачено такі умови.

В судовому засіданні позивач, також не довів, які умови договору є вкрай невигідними, яких істотних умов не містить спадковий договір та під впливом яких тяжких обставин перебувала ОСОБА_7 .

Також, суд не приймає до уваги доводи позивача щодо недопустимості та неналежності наданих відповідачем доказів, зокрема і щодо витрат пов`язаних з похованням, оскільки останні необґрунтовані та зводяться до власної переоцінки ним доказів у справі.

Позивачем не доведено та не надано жодних доказів, що він будучи племінником ОСОБА_7 , вчиняв дії, які б дали можливість суду встановити обставини про відсутність у ОСОБА_7 волевиявлення на укладання оспорюваного договору, а також відсутність у останньої такої потреби.

Посилання позивача на те, що п. 8.2 спадкового договору, яким на ОСОБА_4 було покладено повноваження здійснювати контроль за виконання даного правочину, яка по-перше являється матір`ю відповідача, а по-друге не являється стороною договору хоча на неї покладено зобов`язання, не є підставою в силу вимог закону для визнання його недійсним, або таким, що вчинений під впливом обману чи під впливом тяжких обставин.

З п. 8.28.4 спадкового договору встановлено, що відчужував призначає ОСОБА_4 , за її згодою, особою, яка буде здійснювати контроль за виконання цього спадкового договору після її смерті. На призначену особу покладається здійснення контролю за організацією набувачем поховання відчужувача відповідно до умов даного договору. На підтвердження виконання набувачем вимог цього договору після смерті відчужувача призначена особа оформляє заяву, справжність підпису на якій має бути посвідчена нотаріально.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 8.2 договору, ОСОБА_4 було складено заяву від 14 вересня 2015 року, підпис на якій посвідчено нотаріально, про те, що відповідач, після смерті ОСОБА_7 взяв на себе всі витрати, пов`язані з поховальними обрядами, чим фактично виконав свої обов`язки відповідно до умов спадкового договору.

Суд звертає увагу, що договір з Територіальним центром соціального обслуговування та спадковий договір, були укладені в один рік, а саме у 2011 році та договір з Територіальним центром пролонговувався щорічно. Таким чином, пояснення позивача, що ОСОБА_7 при укладанні спадкового договору внаслідок тяжких обставин не усвідомлювала значення своїх дій є суперечливими, оскільки саме за її згодою щорічно пролонговувався договір з Територіальним центром.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , суду пояснила, що між ОСОБА_7 та територіальним центром був укладений безкоштовний договір у 2011-2012 роках, допомога надавалась протягом декількох років. В якому році померла ОСОБА_7 вона не пам`ятає. Обов`язки щодо договору були - закупка продуктів, медикаментів, прибирання, миття вікон, та інше по бажанню підопічної. Послуги надавалися за адресою особи якій надавалась допомога - договором передбачена адреса особи якій надавалась допомога, два рази в неділю вона з`являлася до ОСОБА_7 . За нею закріплена група людей, до яких має приходити тільки вона. Пояснила, що вона телефонувала ОСОБА_7 , записувала все що їй потрібно, купувала, приносила чеки і вона віддавала гроші, також надавала психологічну допомогу. ОСОБА_7 згадувала племінника, свідок його не бачила, але ОСОБА_7 говорила, що він приїжджав. Ніхто окрім неї не прибирав. Про укладання договорів ОСОБА_7 їй не розповідала. Якщо ОСОБА_7 виїжджала кудись на тривалий час, то вона повинна була писати заяву, і вона в цей час не приходила. За весь час коли свідок приходила до неї, то факту щоб ОСОБА_7 не було дома, вона не пам`ятає. Свідок зазначила, що вони оформляли табелі в яких вказували дні коли приходили до клієнток. Під час відпустки, тривалість якої становить 24 дні, вона не провідувала свою клієнтку. Акти виконаних робіт були підписані нею та клієнткою. Даний договір підписувався керівником та замом. Повідомила, що з позивачем раніше не зустрічалися. На час відпустки свідка, замість неї приходив інший працівник. Були випадки коли ОСОБА_7 відмовлялася від іншого співробітника. До укладання договору їй, як працівнику територіального центру надається людина, яка потребує допомоги. Із ОСОБА_7 вона підписувала акт виконаних робіт, скарги на її дії не приходили. Щодо надання допомоги ОСОБА_7 від інших людей вона не повідомляла. На запитання суду пояснила, що безкоштовна допомога надається одиноким, не працездатним. Керівником організації був ОСОБА_13 .

Однак, суд критично оцінує покази свідка, щодо того, що ніхто окрім неї в квартирі не прибирав, оскільки це є виключно її припущеннями та не спростовуються встановлених під час розгляду справи обставин. Покази, щодо того, що ОСОБА_7 не повідомляла їй про те, що надається якась допомога іншими людьми, також не спростовують встановлених судом обставин, та були виключно свідомими діями ОСОБА_7 на продовження отримання безкоштовної допомоги від територіально центу.

Умовами укладеного з територіальним центром договору було визначено, що договір зокрема, припиняється у разі: встановлення наявності у громадянина працездатних рідних (батьків, дітей, чоловіка, дружини) або осіб, які відповідно до законодавства повинні забезпечити йому догляд і допомогу (у разі обслуговування безкоштовно); укладення договору довічного утримання (догляду), у якому передбачено соціальне обслуговування та надання соціальних послуг з догляду (п.п. 5.1.2, 5.1.3 договору).

Враховуючи зазначене, ОСОБА_7 , укладаючи з територіальним центром договору про надання їй соціальної допомоги вдома, була обізнана про припинення у неї права на безоплатну соціальну допомогу від територіального центру у разі укладення нею спадкового договору, і укладаючи договір з центром підтверджувала, що не отримує соціальних послуг від фізичної особи відповідно до законодавства.

А тому, ОСОБА_7 чітко розуміла, що у разі укладання із фізичної особою спадкового договору вона втрачає право на безоплатне отримання догляду від територіального центру соціального обслуговування. Отже, ОСОБА_7 бажала зберегти своє право на безоплатне отримання соціальних послуг і догляду від територіального центру, що підтверджується її діями із пролонгації відповідних договорів.

Тобто, договір із зазначеним обсягом допомоги діяв як до, так і після укладання ОСОБА_7 спадкового договору та укладаючи 28.10.2011 року спадковий договір з ОСОБА_3 враховувала факт отримання соціального обслуговування (догляду) на дому від спеціалістів територіального центру соціального обслуговування.

Даних про те, що в момент укладення оспорюваного спадкового договору ОСОБА_7 не у повній мірі могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про наявність підстав для визнання такого договору недійсним, в матеріалах справи немає.

Доказів, які б підтвердили факт самоусунення відповідача від виконання зобов`язань по догляду та утриманню ОСОБА_7 та/або неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, позивачем не надано.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно з частинами 5 та 6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, які беруть участь у справі. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що доводи позивача, щодо того, що відповідач укладаючи оспорюваний спадковий договір скористався тяжким емоційним станом ОСОБА_7 , ввів її в оману не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи в суді, а тому позов є таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-13, 76-83, 88, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання недійсним спадкового договору відмовити.

Повний текст рішення суду виготовлений 17 лютого 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ).

Треті особи: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_6 ).

Суддя І.Ю. Котлярова