Дата документу 10.02.2023
Провадження № 2/334/195/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Коваль К.С.,

представника позивача адвоката Романюхи Д.М.,

представника позивача адвоката Лагутіна Д.М.

представника відповідача адвоката Рогозіна О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

установив:

Позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 121 094,78 грн., а також нарахованих на цю суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх вимог вказав про те, що 09.04.2020 року близько 11:00 ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_3 , разом з майстром, який виготовляє меблі для кухні ОСОБА_4 , прибули до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою придбання фурнітури та комплектуючих для виготовлення ОСОБА_4 меблів для нашої кухні. Зі слів ОСОБА_4 він на той момент працював в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » складальником корпусних меблів.

Центральний вхід магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » був закритим у зв`язку з карантином Проте магазин продовжував працювати, приймати та видавати замовлення клієнтів. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зайшли до центральної зали магазину через другий вхід, який знаходиться во дворі з іншої сторони.

Всі працівники магазину, в тому числі ОСОБА_5 , як працівник магазині фактичний керівник магазину фізична особа-підприємець ОСОБА_6 були присутні в залі магазину. ФОП ОСОБА_6 здійснювала керівництво всіма працівникам магазину, в тому числі і ОСОБА_7 , що виражалось у формі надання вказівок та інструкцій щодо роботи з клієнтами магазину, контролем при оформленні замовлень клієнтів та отриманням від них грошей.

ОСОБА_3 підійшов до працівниці ОСОБА_2 для того щоб оформити замовлення на матеріали для виготовлення меблів, а саме кухні. Позивач разом із ОСОБА_4 знаходилась у залі магазину. Потім чоловік позивача разом зі ОСОБА_4 зробили замовлення.

ОСОБА_2 оформлюючи замовлення видала нам два рахунки-фактури: №Р00000984 від 09.04.2020 року на загальну суму 50 863,19 гривень та №Р00000986 від 09.04.2020 року на загальну суму 58 127 гривень. В зазначених рахунках-фактурах постачальником вказаний фізична особа-підприємець ОСОБА_8

Обидва рахунки було сплачено наступним чином:

По-перше, позивач передала готівкові кошти в сумі 108 990,19 грн ОСОБА_4 .

По-другу, ОСОБА_4 в присутності позивача та її чоловіка в повному обсязі вказану суму коштів передав ОСОБА_9 .

Оплата була зроблена таким чином, з метою отримання знижки на товар який позивач мала намір придбати. Справа в тому, що ОСОБА_4 , як майстер виготовленню меблів, мав знижку на товари, що продаються в магазині. Позивач попросила у відповідача надати їй квитанції, які підтверджують здійснення оплати товару на суму 108 990,19 грн. та отримала квитанції до прибуткового касового ордеру:

- № 9188 від 09.04.2020 року на суму 50 863,19 грн.

- № 9189 від 09.04.2020 року на суму 58 127,00 грн.

16.04.2020 року позивач із своїм чоловіком та ОСОБА_4 знову прибули до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », з метою покупки наступної партії комплектуючих та фурнітури необхідних для виготовлення кухонної меблі.

Як і 09.04.2020 року позивач передала готівкові кошти в сумі 20 104,26 грн ОСОБА_4 , а він, в свою чергу, в повному обсязі вказану суму коштів знову передав відповідачу.

Виконуючи розпорядження ОСОБА_6 , ОСОБА_5 надала ОСОБА_4 квитанцію. ОСОБА_4 цю квитанцію № 9222 від 16.04.2020 року на суму 20 104,26 грн одразу передав позивачу.

11.11.2021 року представник позивача адвокат Романюха Дмитро Миколайович отримав відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер інформаційної довідки: 284268601, про те що: об`єкт нерухомого майна: приміщення IX підвалу першого поверху літ. А-5, А1, А2; будівля літ. Б, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , площа 3901 кв.м. Номер об`єкта РПВМ 2752692. У вказаній будівлі розташований магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Власником названої будівлі в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено ОСОБА_8 . Який, як вже було вказано раніше, є ФОП, що мав передати у власність позивача товар вказаний у рахунках-фактурах перелічених вище. Але на даний час ні позивач, ні ОСОБА_4 , як майстер, який виготовляє кухонні меблі, наведений у рахунках-фактурах товар не отримали.

Більше того, 12.03.2021 року, як покупець товару вказаний у рахунках-фактурах ОСОБА_4 відправив письмову вимогу на адресу ФОП ОСОБА_8 , у якій просив останнього передати йому, як покупцю, зазначеному у рахунках-фактурах, і як платнику вартості товару зазначеному у вказаних вище квитанціях про оплату товару в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». На що отримав письмову відповідь (лист), яка була названа «Відповідь на претензію» від імені ОСОБА_8 , за підписом адвоката Рогозіна Олексія Вікторович. В листі зазначено, що направлення вимоги щодо передачі товару купленого за вказаними вище рахунками-фактурами та квитанціями вони вважають злочинним наміром ОСОБА_4 спрямованим на заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами у сумі 129 094,45 грн.

Відповідно, позивач зробив висновок про те, що ОСОБА_8 не визнає самого факту купівлі позивачем та ОСОБА_4 вказаного у рахунках-фактурах товару, і заперечує отримання ним коштів, які сплатили для придбання цього товару 09.04.2020 року та 16.04.2020 року у магазині. Отже, єдиною особою яка отримала у присутності позивача кошти є ОСОБА_2 , які позивач і просить стягнути в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України.

Відповідач позов не визнав, вказавши на те, що рахунки-фактури Р00000984 від 09.04.2020 року, Р00000986 від 09.04.2020 року, Р00001064 від 16.04.2020 року та квитанції до прибуткових касових ордерів (9188 від 09.04.2020 року, 9189 від 09.04.2020 року, 9222 від 16.04.2020 року, не містять жодних реквізитів (підписів, печаток), які можуть бути ідентифіковані такими, що виготовлені відповідачем, відповідачем дані документи не виготовлялися.

Щодо документів «квитанції до прибуткового касового ордерів 9188 від 09.04.2020 року, 9189 від 09.04.2020 року, 9222 від 16.04.2020 року» на загальну суму 129094,45 то більш усього ОСОБА_4 наніс підпис від імені ФОП ОСОБА_8 самостійно. Вказаний підпис відповідачу не належить.

Відповідачу грошові кошти ніхто не передавав, будь-яких підписів на квитанціях Відповідача не має, печатка проставлена ФОП ОСОБА_6 , крім того виготовити печатку будь-якою особою на даний час не є проблемою. Проставлена печатка Відповідачу не належить Відсутній жодний доказ про те, що ФОП ОСОБА_6 працює з печаткою або за нею зареєстровано вказану печатку.

Відповідно до обставин що склалися у даному спорі позивач сам надає правову підставу отримання грошових коштів, а саме рахунки фактури Р00000984 від 09.04.2020 року, Р00000986 від 09.04.2020 року, Р00001064 від 16.04.2020 року. Відтак, взагалі відсутні правові підстави для звернення до суду щодо повернення грошових коштів отриманих без правової підстави, оскільки у квитанціях до прибуткових касових ордерів зазначено підставу їх набуття, хоча фактично вказані грошові кошти відповідач і не набував, і не зберігає у себе.

Сам по собі спір виникає у випадку якщо набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, як ми бачимо з позовної заяви позивач самостійно зазначає суду, що відповідач не є самостійним суб`єктом господарювання та не може отримувати грошові кошти на власний рахунок, а тому і збагатитись не може, вказане зазначається у Постанові КГС ВС від 6 лютого 2020 року у справі № 910/13271/18.

Також, відповідач вказує на те, що у квітні 2020 року магазин взагалі не працював через введені карантинні обмеження.

Загалом, на думку відповідача, грошовими коштами позивача заволодів ОСОБА_4 .

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, а представник відповідача заперечив проти його задоволення.

Також судом у судовому засіданні допитано у якості свідка чоловіка позивача - ОСОБА_3 , який підтвердив, викладені у позовній заяві обставини щодо передачі грошових коштів. Та вказав, що ОСОБА_4 йому порекомендував спільний знайомий, як майстра з виготовлення меблів. ОСОБА_4 , в свою чергу, сказав ОСОБА_3 , що знає де замовити необхідні деталі для меблів і має знижку на товар. Після замовлення необхідних виробів у магазині ані він, ані його дружина так в не отримали замовлений товар.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 повідомив, що ніколи не працював офіційно у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », проте інколи збирав меблі на прохання його власників. В квітні 2020 роки він дійсно допомагав робити родині ОСОБА_10 замовлення фурнітури та інших деталей необхідних для виготовлення меблів у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », проте гроші, які передавались працівнику цього магазину були не його власністю, а власністю позивача. І дійсно у сформованих документах замовлення було вказано, що замовником виступає саме він. Чому товар не був поставлений йому не відомо.

Крім того, судом у судовому засіданні протокольною ухвалою відмолено у задоволені клопотання представника позивача про допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , оскільки, як було встановлено судом у засіданні метою їх допиту представник позивача вказав необхідність з`ясувати куди саме відповідач в подальшому поділа грошові кошти отримані від позивача. Суд вважає, що вказані питання не входять до предмету дослідження у цій справі.

Також судом відмовлено у задоволенні клопотання про допит у якості свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки все що вони могли повідомити це обставини за яких перелічені вище особи отримали чи відмовились від отримання судових повісток.

Частиною першою статті 1212 ЦК України унормовано, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Дослідивши матеріали цієї справи, суд вважає доведеними наступні обставини:

- відповідач ОСОБА_5 у квітні 2020 роки дійсно працювала у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та приймаючи грошові кошти, виконувала функції касира;

- позивач та її чоловік дійсно зробили замовлення на купівлю товару у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 »;

- позивач дійсно передала грошові кошти готівкою загалом у сумі 129 094,45 грн., що підтверджується оригіналами квитанцій до прибуткового касового ордеру, долученими до матеріалів справи (а.с. 8).

При цьому суд виходить із того, що показання самого позивача, її чоловіка, а також ОСОБА_4 в частині факту належності грошових коштів саме позивачу та обставин за яких грошові кошти були передані є логічними та послідовними.

Вказівку у названих квитанціях, що грошові кошти прийнято від « ОСОБА_14 », суд вважає внутрішньою термінологією ФОП ОСОБА_11 , оскільки саме словосполучення « ОСОБА_14 » не відповідає вимогами української ділової мови, а у сукупності із показами вказаних свідків та зазначенням у самих квитанціях підстав для внесення грошових коштів (рахунків-фактур) свідчить про наявність певних домовленостей щодо поставки обумовленого товару на замовлення саме позивача.

Однак, суд не зміг встановити дійсні наміри та усі елементи домовленостей (тобто сукупність усіх елементів правочину), які виникли між позивачем, ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_11 та ФОП ОСОБА_8 . Так, суду не надано інформації про обсяг зобов`язань та строки їх виконання, які мав виконати ОСОБА_4 на замовлення позивача, відсутні будь-які пояснення стосовно умов поставки, її строків та порядку прийняття товару. Також, не надано відомостей про те, чому грошові кошти прийнятті ФОП ОСОБА_11 на підставі рахунків-фактур, виписаних ФОП ОСОБА_8 , і не надано достатніх пояснень стосовно взаємовідносин, які склались між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_11 і ФОП ОСОБА_8 .

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Водночас, виходячи з принципу розумності, який передбачає добросовісність зовнішнього прояву поведінки учасника цивільних відносин з точки зору правомірності, обґрунтованості, доцільності такої поведінки, а також можливості передбачення таким учасником обставин, які можуть вплинути на його права та обов`язки інших учасників цивільних відносин, суд критично оцінює твердження представника відповідача про те, що відповідач взагалі ніколи не отримувала грошових коштів і взагалі заперечує факт існування будь-яких відносин між сторонами, а усі надані стороною позивача документи взагалі можна підробити, адже у розділі 7 свого відзиву він прямо вказує на те, що стороні відповідача відомий ОСОБА_4 , який є недобросовісною особою, яка має значні борги.

Але, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Розглянувши матеріали цієї справи, суд дійшов висновку про наявність певних достеменно не встановлених судом правовідносин зобов`язального характеру між позивачем, ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_11 і ФОП ОСОБА_8 , але при цьому саме відповідач ОСОБА_2 не виступала у цих відносинах у якості самостійної сторони (тобто не вчиняла юридично значимих дій, спрямованих на набуття саме нею певних цивільних прав та обов`язків), що виключає можливість задоволення вимог до неї в порядку стягнення грошових коштів за приписами ст. 1212 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 15.02.2023 року.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін