КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/7790/21 Головуючий у 1 інстанції: Журавський В.В.
провадження №22-ц/824/3269/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Даньшиній І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ, Товариства з обмеженою відповідальністю «Абсолют ЛТД», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі продажу транспортного засобу, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що 28 квітня 1987 року між ним та ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований Вінницьким міськими відділом ЗАГС.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2019 року шлюб між ними був розірваний. За час шлюбу та за спільні кошти ними було придбано автомобіль марки «Hyundai», модель - ІХ 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , скориставшись повною до нього довірою, та будучи обізнаним про наміри позивача уникнути розподілу спільного сумісного майна подружжя, або зменшити частку у цьому майні, запропонував тимчасово переоформити автомобіль на нього.

Проте, ОСОБА_2 ввів позивача в оману щодо дійсності своїх намірів, маючи на меті в подальшому заволодіти автомобілем марки «Hyundai», модель - ІХ 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

02 лютого 2019 року на підставі договору комісії через ТОВ «Абсолют ЛТД» позивачем було здійснено тимчасову перереєстрацію автомобіля на ОСОБА_2 . Внаслідок перереєстрації реєстраційний номер автомобіля було змінено з НОМЕР_1 на НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 під час перереєстрації спірного автомобіля на його ім`я діяв недобросовісно, він був обізнаний про належність автомобіля на праві спільної сумісної власності подружжя та про те, що позивач укладаючи договір про відчуження автомобіля, не мав не це згоди другого з подружжя, колишньої дружини ОСОБА_3 .

За таких обставин ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5062 від 02 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та суб`єктом господарювання, що здійснює торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладений з власником транспортного засобу, ТОВ «Абсолют ЛТД», зобов`язати Головний сервісний центр МВС скасувати перереєстрацію та зміну реєстраційного номера автомобіля марки «Hyundai», модель - ІХ 35, з реєстраційного номера НОМЕР_1 на НОМЕР_2 , зобов`язати Головний сервісний центр МВС відновити державну реєстрацію автомобіля марки «Hyundai», модель - ІХ 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5062 від 02.02.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та Суб`єктом господарювання, що здійснює торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, ТОВ «АБСОЛЮТ ЛДТ».

Скаргу обґрунтовує тим, що звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору - купівлі продажу транспортного засобу, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги не лише нормами Сімейного кодексу України, а й нормами Цивільного кодексу України.

З аналізу норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним як за зверненням особи, яка вчинила такий продаж без згоди іншого члена подружжя, так за зверненням іншого члена подружжя, без згоди якого було здійснено продаж транспортного засобу.

Так, як на підставі доказів та обставин справи позивач обгрунтував, що відповідач ОСОБА_2 діяв недобросовісно під час перереєстрації автомобіля на його ім`я, він, будучи адвокатом позивача, знав, що спірний автомобіль мав статус спільної сумісної власності.

Крім того, у вказаній справі я також доведено, що оспорюваний правочин є недійсним через недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частиною п`ятою ст.203 ЦК України (Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним).

Вважає, що він довів, що договір купівлі-продажу транспортного засобу №5062 від 02.02.2019 року є фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. У вказаному правочині внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знали заздалегідь, що він не буде виконаний.

Вказує, що у зв`язку із тим, що договір купівлі-продажу транспортного засобу №5062 від 02.02.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та Суб`єктом господарювання, що здійснює торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, ТОВ «АБСОЛЮТ ЛДТ», порушує його права як законного, та фактичного користування транспортного засобу, і суперечить вимогам Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, то він звернувся до суду із вищевказаною позовною вимогою з метою захисту своїх порушених прав.

Так, адвокат, ОСОБА_2 , скориставшись повною довірою позивача до нього, необізнаністю у сфері права, знаючи, що на той момент ОСОБА_1 був в глибокій депресії через постійні сварки з колишньою дружиною з приводу розлучення та поділу майна, і що він хотів будь-яким способом уникнути розподілу майна або зменшити частку у цьому майні, вмовив тимчасово переоформити на нього автомобіль, що належав ОСОБА_1 , з колишньою дружиною на праві спільної сумісної власності, без її згоди.

ОСОБА_2 звернувся до позивача з пропозицією переоформити на нього автомобіль, переконавши, що в такий спосіб автомобіль не буде ділитися під час розлучення між ОСОБА_1 та його колишньою дружиною.

В подальшому, коли позивач з колишньою дружиною мирно врегулювали спір щодо їх розлучення та поділу спільно нажитого в шлюбі майна, ОСОБА_1 звернувся до свого адвоката ОСОБА_2. з проханням переоформити назад вищевказаний автомобіль, але останній почав переховуватися від нього та уникати зустрічей.

Знаючи та беручи на власну совість цей недобросовісний з його боку вчинок, ОСОБА_2 відмовляється перереєстровувати автомобіль назад, при тому, постійно уникаючи особистих зустрічей.

Так, ОСОБА_1 стверджує, що всі дії щодо відчуження автомобіля марки «Hyundai», модель IX 35, рік випуску - 2011, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_3 , перереєстрація автомобіля на ОСОБА_2 , зміна номерного знаку транспортного засобу з НОМЕР_3 на НОМЕР_4 були вчинені за намовляння його адвоката ОСОБА_2., таємно від дружини позивача, з метою уникнення розподілу даного автомобіля з нею.

ОСОБА_2 було відомо, що дружина позивача ніколи би не надала згоди на перереєстрацію на його ім`я даного автомобіля. ОСОБА_2 знав, що дія з перереєстрацією автомобіля на його ім`я мала на меті виключно одну мету, уникнути розподілу майна, яке мало статус спільного сумісного майна, нажитого в шлюбі позивачем та його колишньою дружиною ОСОБА_3 .

Тобто, всі дії з перереєстрацією автомобіля на ім`я ОСОБА_2 були фіктивними, а сам вищевказаний автомобіль належав подружжю на праві спільної сумісної власності та підлягав розподілу згідно норм сімейного законодавства, про що достовірно знав ОСОБА_2 .

Вказує, що у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором, і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору».

ОСОБА_1 зазначає, що тільки зараз зрозумів, що ситуація, яка склалася із вищеописаною перереєстрацією автомобіля, мала місце через завідомо сплановані протиправні дії ОСОБА_2 , який із самого початку мав намір заволодіти даним автомобілем.

Вищезгаданий автомобіль фактично не вибував з його володіння, він і надалі продовжує ним користуватися.

Крім того, під час перереєстрації автомобіля ОСОБА_2 не передавав позивачу ніяких грошових коштів, так як сам договір купівлі-продажу автомобіля мав фіктивний характер, без наміру реального відчуження автомобіля.

Таким чином, договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5062 від 02.02.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «АБСОЛЮТ ЛДТ» за дорученням позивача на підставі договору комісії, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. Внутрішня воля сторін по вказаному договору купівлі-продажу не відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знали заздалегідь, що він не буде виконаний.

Такий правочин укладався ОСОБА_1 на підставі договору комісії та ОСОБА_2 умисно.

Звертає також увагу суду на ту обставину, що договір комісії № 5062 від 02.02.2019 року, який підписаний позивачем та ТОВ "АБСОЛЮТ ЛТД", акт огляду транспортного засобу від 02.02.2019 року, заява № 226928624 від 02.02.2019 року, а також договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5062 від 02.02.2019 року підписаний ТОВ "АБСОЛЮТ ЛТД" та ОСОБА_2 , були укладені в один день, за його присутності та присутності ОСОБА_2 з метою уникнення розподілу спірного транспортного засобу з його колишньою дружиною - ОСОБА_3 .

Тобто ОСОБА_1 діяв так, як йому вказав діяти із спірним автомобілем ОСОБА_2 , який вже в той час вів справу з розлучення з колишньою дружиною.

Також звертає увагу суду на ту обставину, що за тиждень до перереєстрації спірного автомобіля на ОСОБА_2 він 25.01.2019 року підготував позовну заяву про розірвання шлюбу з ОСОБА_3 та завірив своєю печаткою адвоката та своїм підписом всі додатки до позову про розірвання шлюбу.

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав, що він особисто знайомий з ОСОБА_1 від 2007 року. Свідок давав в борг грошові кошти ОСОБА_5 для придбання автомобіля і разом з ним їздив його купувати. В 2019 році між ОСОБА_1 та колишньою дружиною ОСОБА_3 виник спір щодо поділу спільного майна подружжя. Тому адвокат ОСОБА_1 порадив йому відчужити автомобіль для уникнення його поділу. Свідок супроводжував ОСОБА_1 під час поїздки до сервісного центру, під час якої автомобіль був перереєстрований на ОСОБА_2 . Після перереєстрації спірного автомобіля свідок та ОСОБА_1 повернулись на ньому додому. В присутності свідка ОСОБА_6 не передавав ОСОБА_1 грошові кошти за продаж автомобіля. На даний час ОСОБА_1 продовжує користуватися спірним автомобілем.

Покази вказаного свідка ще раз підтверджують ту обставину, що Договір

купівлі-продажу транспортного засобу № 5062 від 02.02.2019 року є фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. У вказаному правочині внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знали заздалегідь, що він не буде виконаний.

Згідно з договором комісії № 5062 від 02.02.2019 року автомобіля марки «Hyundai», модель IX 35, рік випуску - 2011, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_5 , позивачем було передано ТОВ «Абсолют ЛТД» для його реалізації та подальшої перереєстрації на ОСОБА_2 , тобто ТОВ «Абсолют ЛТД» за дорученням позивача зобов`язалося за комісійну плату вчинити за рахунок позивача та від свого імені продаж транспортного засобу.

В цей же день, 02.02.2019 року даний автомобіль було перереєстровано на підставі договору купівлі-продажу № 5062 та акту огляду транспортного засобу № 5685/19/005494 від 02.02.2019 року на ОСОБА_2 .

Договір купівлі-продажу належного позивачу транспортного засобу вчинявся в інтересах позивача - ОСОБА_1 , як продавця, комісіонером ТОВ «Абсолют ЛТД».

Предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, тобто послуга, що ним надається, а не сам правочин, як результат діяльності комісіонера.

Договір комісії є правочином щодо надання послуг, а не договором відчуження майна, тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, а не договору комісії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у цивільній справі № 484/3915/15-ц.

Вважає, що для захисту порушених прав позивача достатньо визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5062 від 02.02.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та Суб`єктом господарювання, що здійснює торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, ТОВ «АБСОЛЮТ ЛДТ».

Тому він звернувся до Київського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2022 року в справі №359/7790/21 з проханням частково задовольнити його позовні вимоги, визнавши недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5062 від 02.02.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та Суб`єктом господарювання, що здійснює торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, ТОВ «АБСОЛЮТ ЛДТ».

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ просить залишити оскаржуване рішення в частині відмови у позовних вимогах до ГСЦ МВС без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції вірно оцінив обставини справи в частині позовних вимог щодо зобов`язання ГСЦ скасувати перереєстрацію та зміну державного номеру транспортного засобу марки «Hyundai», модель - ІХ 35, рік випуску - 2011, колір сірий реєстраційний номер НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_6 , з НОМЕР_1 на НОМЕР_2 , а також про зобов`язання ГСЦ МВС відновити державну реєстрацію транспортного засобу марки «Hyundai», модель - IX 35, рік випуску - 2011, колір сірий реєстраційний номер НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_6 , номерний знак - НОМЕР_1 , за ОСОБА_1 та прийшов до законного й обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про зміну реєстраційного номера спірного автомобіля є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, у задоволенні яких позивачу було відмовлено. Також судом було зазначено, що підстави для покладення зобов`язання па ГСЦ МВС скасувати перереєстрацію та зміну реєстраційного номера автомобіля марки «Hyundai», модель - IX 35, з реєстраційного номера НОМЕР_1 па НОМЕР_2 , а також відновити державну реєстрацію автомобіля марки «Hyundai», модель - IX 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_1 також відсутні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання недійсними договору купівлі-продажу продажу транспортного засобу №5062 від 02 лютого 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Абсолют ЛТД», а враховуючи, що позовні вимоги про зміну реєстраційного номера спірного автомобіля, є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, у задоволенні яких позивачу відмовлено, тому підстави для покладення зобов`язання на Головний сервісний центр МВС скасувати перереєстрацію та зміну реєстраційного номера автомобіля марки «Hyundai», модель - ІХ 35, з реєстраційного номера НОМЕР_1 на НОМЕР_2 , а також відновити державну реєстрацію автомобіля марки «Hyundai», модель - ІХ 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_1 , також відсутні.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 28 квітня 1987 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 шлюб, який був зареєстрований Вінницьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану (т.1 а.с.122).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний (т.1 а.с.125).

За час перебування у шлюбі на ім`я ОСОБА_1 був придбаний автомобіль марки «Hyundai», модель - ІХ 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (т.1, а.с.76-77).

02 лютого 2019 року ОСОБА_1 та ТОВ «Абсолют ЛТД» уклали договір комісії №5062 (т.1 а.с.128-129), за умовами якого ТОВ «Абсолют ЛТД» зобов`язався за дорученням ОСОБА_1 та за комісійну плату вчинити правочин щодо продажу транспортного засобу марки «Hyundai», модель - ІХ 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В той самий день між ТОВ «Абсолют ЛТД» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу №5062 (т.1 а.с.133-134), за умовами якого ОСОБА_2 придбав автомобіль марки «Hyundai», модель - ІХ 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ціною у розмірі 140110 гривень.

На підставі заяви №226928624 від 02 лютого 2019 року ТСЦ 3243 була здійснена перереєстрація транспортного засобу на нового власника та змінено реєстраційний номер автомобіля з НОМЕР_1 на НОМЕР_2 (т.1 а.с.131-132).

За ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі змістом ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.65 ЦК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

За ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.1 ст.77, а також ч.1 та ч.2 ст.80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 липня 2021 року, встановлено, що автомобіль марки «Hyundai», модель - ІХ 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був придбаний за час шлюбу та за спільні кошти, а тому належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності (т.1 а.с.135-138,139-145).

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5062 від 02 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Абсолют ЛТД», у зв`язку з тим, що даний договір був укладений без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_3 , яка є співвласником спірного автомобіля.

Проте, відповідно до аналізу положень ч.2 ст.65 СК України право на звернення з вимогою про оспорювання договору щодо розпорядження майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, має той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору.

Отже, в даному випадку правом на звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу наділена саме ОСОБА_3 . Зважаючи на те, що оспорюваним договором купівлі-продажу було порушено її право на розпорядження часткою у спільному сумісному майні.

В той час як ОСОБА_1 реалізував своє право на розпорядження об`єктом спільної сумісної власності шляхом укладення договору комісії від 02 лютого 2019 року, згідно якого уповноважив ТОВ «Абсолют ЛТД» вчинити правочин щодо продажу транспортного засобу.

Таким чином, СК України не передбачено такого способу захисту порушених прав як визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, відчуженого без згоди співвласника, за умови пред`явлення такої вимоги безпосередньо стороною, яка вчинила такий правочин.

Також, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що він особисто знайомий з ОСОБА_1 від 2007 року. Свідок давав в борг грошові кошти ОСОБА_1 для придбання автомобіля і разом з ним їздив його купувати. В 2019 році між ОСОБА_1 та колишньою дружиною ОСОБА_3 виник спір щодо поділу спільного майна подружжя. Тому адвокат ОСОБА_5. порадив його відчужити автомобіль для уникнення його поділу. Свідок супроводжував ОСОБА_1 під час поїздки до сервісного центру, під час якої автомобіль був перереєстрований на ОСОБА_2 . Після перереєстрації спірного автомобіля свідок та ОСОБА_1 повернулись на ньому додому. В присутності свідка ОСОБА_2 не передавав ОСОБА_1 грошові кошти за продаж автомобіля. На даний час ОСОБА_1 продовжує користуватись спірним автомобілем.

Проте, показання вказаного свідка суд визнав неналежним доказом, у розумінні положення ч.1 ст.77 ЦПК України.

З огляду на вказані обставини в їх сукупності, суд першої інстанції вірно вважав відсутніми підстави для визнання недійсними договору купівлі-продажу продажу транспортного засобу №5062 від 02 лютого 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Абсолют ЛТД».

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про зміну реєстраційного номера спірного автомобіля є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, у задоволенні яких позивачу відмовлено, тому також і відсутні підстави для покладення зобов`язання на Головний сервісний центр МВС скасувати перереєстрацію та зміну реєстраційного номера автомобіля марки «Hyundai», модель - ІХ 35, з реєстраційного номера НОМЕР_1 на НОМЕР_2 , а також відновити державну реєстрацію автомобіля марки «Hyundai», модель - ІХ 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_1 .

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: