Номер провадження: 22-ц/813/3600/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Громадського Олексія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міськради та Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міськради, про припинення сервітуту та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

14 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міськради та Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міськради, про припинення сервітуту та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 22 липня 2020 року уклала з ОСОБА_4 нотаріально посвідчений договір позики на суму 3 183 640 гривень. Пункт 6 Договору вказував на забезпечення позичальником зобов`язань за цим договором іпотекою житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Як доказ своєї платоспроможності ОСОБА_4 показав документи на право власності на будинок та виписку з домової книги №126 від 11.03.2020 видану СОН КМ «Золотий берег», згідно якої в будинку окрім нього ніхто не був зареєстрований.

ОСОБА_4 не виконав взяті на себе зобов`язання щодо договору позики, тому 05.10.2020 позивачка отримала виконавчий напис нотаріуса для здійснення примусового стягнення неповерненої позики, за яким пропонувалося звернути стягнення на предмет іпотеки.

Під час виконання виконавчого напису приватним виконавцем було зясовано, що майном ОСОБА_4 на яке може бути звернене стягнення є житловий будинок адресою: АДРЕСА_1 . Будинок тричі виставлявся на торги, однак покупців не знайшлось. Після чого, 21.01.2021 позивачка ОСОБА_1 звернулась до приватного виконавця із заявою про згоду на залишення за собою нереалізованого майна, а саме земельної ділянки та будинку АДРЕСА_1 .

26 січня 2021 року позивачка отримала від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пучкової І.А. свідоцтво, згідно якого на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка кадастровий номер :33:009:0056 та житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 також зазначила, що не може потрапити до свого будинку АДРЕСА_1 , оскільки там зареєстрований з 18.01.2008 та проживає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка зареєстрована в будинку з 23.02.2021.

На підставі вищевикладених обставин, ОСОБА_1 звернулась із позовом та просила суд припинити сервітут щодо відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вигляду користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також просила стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2022 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовну заяву в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно інформації наданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради та інформації Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_2 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 13).

Відповідач ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 неодноразово належним чином та завчасно сповіщався, за відомою суду адресою місця його проживання та реєстрації, однак поштова кореспонденція разом з судовою повісткою про виклик до суду поверталась до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_2 не надав відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, тому направлені судові повістки вважаються доставленими, а ОСОБА_2 вважається такими, що своєчасно та належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Третя особа - Служба у справах дітей Одеської міськради надала заяву про розгляд справи без участі їх представника. Також вказано, що при вирішені питань учасників справи, покладаються на розсуд суду.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Сторони по справі про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції або про відкладення розгляду справи не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим , тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачі мають у власності інше житло. Суд також зазначив, що посилання позивачки на наявність сервітуту щодо відповідачів є безпідставним, оскільки доказів того, що він встановлювався договором, законом, заповітом або рішенням суду щодо них суду не надано.

Проте, колегія судів апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи, наданим доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права, з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що 22 липня 2020 року між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно якого позивачка передала у власність ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 3 101 212,87 гривень, в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Зазначену суму позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцю протягом 30 календарних днів з дати укладення цього договору, а саме до 21 серпня 2020 року.

Пунктом 6 договору позики встановлено, що виконання позичальником зобов`язань за цим договором (повернення позики) забезпечується іпотекою (заставою) житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :33:009:0056, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Позичальник повинен передати позикодавцю в іпотеку вказане нерухоме майно та укласти з ним відповідний нотаріально посвідчений договір іпотеки (іпотечний договір) протягом 30 календарних днів з дати укладання цього договору, а саме до 21 серпня 2020 року.

В пункті 7 договору позики встановлено, що якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаного в пункті 1 цього договору строку, позикодавець має право, починаючи з наступного дня після цього строку, пред`явити цей договір до стягнення, втому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., та зареєстрований в реєстрі за №1658 (а.с. 5).

В матеріалах справи наявна копія виписки з домової книги №126 від 11.03.2020, виданої СОН КМ «Золотий беріг», згідно якої в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований лише власник цього будинку - ОСОБА_4 . В позовній заяві ОСОБА_1 вказала, що зазначена копія виписки з домової книги була надані їй ОСОБА_4 під час укладання договору позики (а.с. 6).

21 січня 2021 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу виконавчого округу Одеської області Качурку В.В. заяву про надання згоди на залишення за собою нереалізованого майна боржника ОСОБА_4 , а саме на житловий будинок, реєстраційний/кадастровий номер 101 та земельну ділянку реєстраційний/кадастровий номер :33:009:0056, місцезнаходження: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва від 26 січня 2021 року приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пучкової І.А., на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, складеного приватним виконавцем Качуркою В.В. 26.01.2021, ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкти нерухомого майна 101; земельної ділянки, площею 0,0559 га, кадастровий номер :33:009:0056, цільове призначенні: В. 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкти нерухомого майна 01. Право власності на житловий будинок та земельну ділянку підлягає державній реєстрації (а.с. 9)

Згідно відомостей №П1-110721-ю/л наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 14 травня 2021 року та інформації Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 29.06.2021, в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 2 особи, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 18.01.2008, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 23.02.2021 (а.с. 10, 13).

Листом №215/01-20 від 05.07.2021 Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повідомив ОСОБА_1 , що за результатами розгляду її заяви від 05.06.2021 проведено перевірку та Департаментом встановлено, що реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , яка здійснювалась 23.02.2021, за адресою: АДРЕСА_1 , проведено з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме без згоди іпотекодержателя відповідного житлового приміщення. Таким чином, на виконання п. 28 Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 №207, Департаментом проведено скасування реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , про що особі сформовано письмове повідомлення; сформовано і внесено дані про скасування реєстрації місця проживання особи до реєстру територіальної громади; сформовано інформацію про скасування реєстрації місця проживання особи для її передачі до відомчої інформації системи Державної міграційної служби (а.с. 26).

Згідно інформації Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 10.09.2021 та від 21.11.2022, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі та Одеській області самостійно не зареєстрована (а.с. 82).

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі жилого приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Тобто, за змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було укладено іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проживають в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не мають права власності на спірний будинок, та не є членами сім`ї позивачки ОСОБА_1 не відносяться до кола осіб, які постійно проживають з нею та ведуть спільне господарство, тому позивачка має право вимагати від відповідачів усунути порушення свого права власності відповідно до ст. ст. 321, 383, 391 ЦК України.

В постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13 зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначає, що проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом із неповнолітньою донькою та батьком ОСОБА_5 , як члени сім`ї його власника. Оскільки, власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є його рідна матір - ОСОБА_6 .

На підтвердження зазначеного відповідач послався на договір купівлі-продажу земельної ділянки та Державний акт на ім`я ОСОБА_6 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 12 жовтня 2007 року, однак копій зазначених документів відповідачем до відзиву не надано.

На підтвердження доводів про те, що власницею будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_6 , відповідач також послався на цивільну справу №520/15655/16-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні та визнанні права власності (а.с. 55-61).

Однак, як встановлено апеляційним судом згідно відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року по справі №520/15655/16-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні та визнанні права власності зобов`язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_8 перепони в користуванні земельною ділянкою кадастровий номер: :33:009:0056, площею 0,0559 га, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_6 з житлового будинку загальною площею 350 кв.м, розташованого на земельній ділянці, кадастровий номер: :33:009:0056, площею 0,0559 га, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_8 право власності на житловий будинок загальною площею 350 кв.м, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: :33:009:0056, площею 0,0559 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 07.03.2017.

Отже, згідно вищезазначеного судового рішення, 07.03.2017 ОСОБА_6 втратила, а за ОСОБА_8 визнано право власності на житловий будинок розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, доводи відповідача ОСОБА_2 , викладені у відзиві на позовну заяву про те, що на теперішній час власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є його матір ОСОБА_6 , спростовуються матеріалами справи, встановленим апеляційним судом обставинам та є не актуальною інформацією на теперішній час.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Право користування чужим майном врегулювано статтями 401-406 ЦК України.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч. 1 ст. 401 ЦК України).

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо) (ч. ч. 1-5, ст. 403, ч. 3 ст. 404 ЦК України).

Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, відповідач ОСОБА_2 з 18.01.2008, та в подальшому його донька ОСОБА_3 вселились та проживали в спірному житловому будинку як члени сім`ї власника будинку, за домовленістю (син та онука власника житлового будинку - ОСОБА_6 ) і набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Статтею 406 ЦК України врегульовано порядок припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже встановивши, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , але в ньому не проживає, тому що в будинку проживають відповідачі, які не є членами її сім`ї, та в добровільному порядку не звільняють вказаний будинок, та те, що ОСОБА_2 та його донька ОСОБА_3 вселились та проживають в будинку як члени сім`ї попереднього власника, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання виселення відповідачів на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті, що є необхідним та справедливим у демократичному суспільстві, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що право відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу нового власника на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів із приміщення, яке належить позивачу на праві власності, набутому в установленому законом порядку. За таких підстав, колегія суддів вважає, що матеріалами справи доведені підстави для виселення відповідачів із спірного займаного житлового будинку з підстав, передбачених статтею 406 ЦК України.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги позивачки ОСОБА_1 є законними і обґрунтованими, а тому є підстави для захисту прав позивача в судовому порядку, та для припинення сервітуту щодо відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вигляду користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 та їх виселення, на вимогу власника будинку на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до вимог ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути документально підтвердженні судові витрати понесені позивачем в розмірі 4 672 грн, а саме: 1 816 грн - судовий збір сплачений за подання позовної заяви (а.с. 1) та 2 856 грн - судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги (а.с. 124).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Громадського Олексія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2022 року скасувати, й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міськради та Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міськради, про припинення сервітуту та виселення, задовольнити.

Припинити сервітут щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вигляду користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 672 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 17 лютого 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік