Справа № 183/1924/23
№ 2/183/2076/23

У Х В А Л А
16 лютого 2023 року м. Новомосковськ
Суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьонов Д.О., вирішуючи питання про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -
15 лютого 2023 року позивач звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із вищевказаним позовом.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, приходжу до висновку про необхідність направлення зазначеної цивільної справи за підсудністю до іншого суду, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Частиною 2 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.
Також, позивач у свої позовній заяві зазначає, що у зв`язку з тим, що вона зі своєю дочкою проживають та зареєстровані як внутрішньо переміщені особи в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, посилаючись на положенням ч. 2 ст. 28 ЦПК України, просить розглядати справу за місцем її фактичного проживання.
22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 07лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), який не відносить довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи до документів, які підтверджують зареєстроване місце проживання, або перебування особи, так само, як і до документів, які подаються для декларування/реєстрація місця проживання/перебування.
Отже, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не належить до переліку документів, на підставі яких вноситься інформація про зареєстроване місце перебування особи.
При цьому, згідно з положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, процес видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка переміщується з тимчасового окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, стосується виключно самої внутрішньо переміщеної особи та уповноваженого органу. Відповідно до пункту 3 указаного Порядку, у заяві про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зазначаються відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання. Як фактичне місце проживання/перебування не можуть зазначатися адреси (місцезнаходження) органів державної влади, місцевого самоврядування, юридичних осіб публічного права, їх підрозділів, будь-яких інших приміщень, за якими внутрішньо переміщені особи фактично не проживають.
Ураховуючи форму довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначеної у додатку 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, то в ній йде розмежування зареєстрованого місця проживання та фактичного місця проживання/перебування.
Отже, виходячи з норм чинного законодавства, вищевказана довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не підтверджує місце реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_2 , що виключає можливість розгляду поданої заяви Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за місцем перебування позивача.
Таким чином, ураховуючи те, що позивач є громадянином України, а не особою, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, та не має підтверджуючих документів про реєстрацію її місця перебування у м. Новомосковську Дніпропетровської області з реєстру Відділу реєстрації та обліку громадян Виконавчого комітету Новомосковської міської ради, то суд приходить до висновку, що адресою зареєстрованого місця проживання позивача є АДРЕСА_1 , що віднесено до територіальної підсудності Селидівського міського суду Донецької області.
Таким чином, дана цивільна справа не підсудна Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області, а тому підлягає передачі на розгляд Селидівського міського суду Донецької області.
За ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Згідно з ч. 3 ст. 31 ЦПК України передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим кодексом підсудністю, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження.
Таким чином, оскільки зазначена позовна заява подана без додержання правил підсудності, її необхідно направити за підсудністю до належного суду.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 28, 31, 32, 260 ЦПК України, суддя, -
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу передати за підсудністю на розгляд Селидівського міського суду Донецької області.
Роз`яснити учасникам справи, що передача справи з підстав, зазначених вище в ухвалі, здійснюється не пізніше п`яти днів після закінчення строку на оскарження ухвали суду, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.
Копію ухвали направити позивачеві.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів, починаючи з наступного за днем вручення її копії.

Ухвала суду складена і підписана 16 лютого 2023 року.

Суддя Д.О. Парфьонов