Номер провадження 2/754/1428/23
Справа №754/8192/22
РІШЕННЯ

Іменем України

09 лютого 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Лабзун Ю.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №264 з поглибленим вивченням англійської мови про захист трудових прав,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №264 з поглибленим вивченням англійської мови про захист трудових прав.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона працювала вчителем математики в Спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №264 з поглибленим вивченням англійської мови за строковим договором з 26.08.2020 року по 20.08.2021 року, який був продовжений до 19.08.2022 року. На початку березня 2022 року в зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України вона була вимушена виїхати до Польщі, звідки написала заяву про переведення її на дистанційний графік роботи та продовжила виконувати свої обов`язки вчителя математики, проводячи навчання учнів з використанням мережі «Інтернет». В той час за вказівкою директора вона написала заяву про відпустку з компенсацією на 24 календарні дві на вже відпрацьований період (лютий 2022 року). Також, за вказівкою директора школи 31.05.2022 року вона написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 01.06.2022 року по 10.06.2022 року. В наказі про надання їй відпустки від 31.05.2022 року датою початку відпустки є 31.05.2022 року, хоча в цей день вона виконувала свої обов`язки вчителя математики: проводила учбові заняття, брала участь у проведенні останнього дзвоника. Крім того, за вказівкою керівництва школи вона написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 09.07.2022 року по 09.08.2022 року. У зв`язку із набранням 19.07.202 року чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» вона написала заяву про надання їй оплачуваної відпустки з 19.07.2022 року по 19.08.2022 року з виплатою матеріально-оздоровчих в розмірі місячного окладу, в зв`язку із чим їй сказали переписати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, в якій період відпустки вказати з 09.07.2022 року по 18.07.2022 року. При цьому її не ознайомили із жодним наказом про надання їй відпусток. Вона та керівництво школи домовились про пересилання кореспонденції шляхом месенджеру «Вайбер», оскільки вона перебувала у Польщі та виконувала свою роботу дистанційною. Вона належним чином згідно з домовленістю відправляла керівництву школи заяви про надання їй відпусток, однак, керівництво не направляло їй розпорядчі документи (накази), чим порушило норми чинного законодавства. Про надання їй відпусток вона знає лише зі слів відповідача.

Позивач також зазначає про те, що її звільнення відбулось 19.08.2022 року. В день звільнення їй не було видано трудову книжку, оскільки директор школи сказала, що трудову книжку не видасть, якщо вона (позивач) не оплатить заборгованість в розмірі 603,63 грн. Оскільки їй не пояснили причину заборгованості, вона не стала її оплачувати. 29.08.2022 року в телефонному режимі вона повідомила про бажання отримати трудову книжку. 30.08.2022 року їй була видана трудова книжка, про що нею було зроблено запис у книзі видачі. Оскільки трудова книжка відповідачем не була видана їй вчасно, позивач вважає, що з відповідача належить стягнути середній заробіток в розмірі 13 513,83 грн. Також, в заробітну плату, яка була виплачена їй відповідачем за травень 2022 року, червень 2022 року, липень 2022 року не були враховані надбавки за вислугу років в розмірі 30 % посадового окладу, встановленого Постановою КМУ від 23.03.2011 року № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам», а також на час звернення до суду їй не виплачена заробітна плата за відпрацьований час за 6 днів липня - з 01.07.2022 року по 09.07.2022 року, що становить 4830,72 грн.

Крім того, позивач вказує на те, що їй було завдано значної моральної шкоди, оскільки вона була вимушена приділяти значну частину свого особистого часу вирішенню проблем зі школою щодо надання відпусток, багаторазово зверталась до відповідача як усно, так і письмово, змушена була терпіти натиски відповідача по відношенню до неї (для того, що вона подавала заяви про відпустки за свій рахунок), зверталась за юридичною допомогою. Внаслідок неправомірних дій відповідача погіршився її нервовий та психічний стан, оскільки замість того, щоб займатись звичними справами, вона була змушена витратити багато часу та сил для того, щоб відстояти свої порушені права як працівника та отримати зароблені кошти. Спричинену моральну шкоду вона оцінює у 15 000,00 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить:

-зобов`язати відповідача виплатити їй заробітну плату за фактично відпрацьовані 6 днів (01.07.2022 року; 04.07.2022 року - 08.07.2022 року) в розмірі 4830,72 грн.;

-зобов`язати відповідача виплатити на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за фактично відпрацьовані 6 днів (01.07.2022 року; 04.07.2022 року - 08.07.2022 року) по день фактичного розрахунку;

-зобов`язати відповідача виплатити на її користь суму в розмірі 30 % окладу за престижність за період травень - серпень 2022 року;

-стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по вині роботодавця у зв`язку із затримкою у видачі їй трудової книжки в розмірі 13 513,83 грн.

-стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн.;

-стягнути з відповідача на її користь судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 10 500,00 грн.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 21.09.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

24.10.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача Лабзун Ю.І. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими, вказуючи на те, що відпустки позивачу надавались відповідно до її заяв, що підтверджується відповідними доказами, наданими самою ОСОБА_1 , а тому її посилання на те, що в наказі про надання їй відпустки від 31.05.2022 року датою початку відпустки є фактично відпрацьований день 31.05.2022 року не відповідає дійсним обставинам. Загалом у період з 02.03.2022 року по 19.08.2022 року позивачу було надано 29 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати та 56 календарних днів щорічної основної відпустки. При цьому представник відповідача зауважила на те, що наведене у позовній заяві посилання позивача на те, що адміністрація школи примушувала її до написання заяв на відпустки та не ознайомлювала її з жодним наказом про відпустки не відповідає дійсності. Крім того, перебуваючи на робочому місці позивач відмовилась поставити свій підпис про ознайомлення з наказом про відпустку від 31.05.2022 року № 143-К, про що було складено акт від 20.06.2022 року.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначила і про те, що відповідно до табелю обліку робочого часу і підрахунку заробітку за липень 2022 року, позивач відпрацювала 6 робочих днів, а саме: 01.07.2022 року, 04.07.2022 року, 05.07.2022 року, 06.07.2022 року, 07.07.2022 року, 08.07.2022 року. У період з 09.07.2022 року по 18.07.2022 року позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, з 19.07.2022 року по 19.08.2022 року перебувала у щорічній основній відпустці. Згідно розрахункового листа у липні 2022 року позивачу нараховано заробітну плату за 6 робочих днів в розмірі 2866,55 грн., яка разом з іншими нарахуваннями зарахована на картковий рахунок позивача 28.07.2022 року. Що ж стосується посилань позивача на неврахування до заробітної плати за період за травень, червень та липень 2022 року надбавки за вислугу років в розмірі 30 % та зобов`язання виплатити суму в розмірі 30 % окладу за престижність за період травень-серпень 2022 року, то представник відповідача вказала на те, що відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», ЗУ «Про особливості трудових відносин в період воєнного стану», враховуючи постанови КМУ від 01.04.2022 року № 401 «Про спрямування коштів до резервного фонду державного бюджету», від 09.06.2021 року № 590 «Про затвердження Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану» (зі змінами), керуючись наказом Управління освіти Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 18.04.2022 року № 186-к «Про призупинення дії наказів Управління освіти Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації», постановою КМУ від 23.03.2011 року № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам закладів дошкільної, позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), вищої освіти, інших установ і закладів, незалежно від їх підпорядкування (зі змінами), з метою упорядкування оплати праці працівників школи директором 25.04.2022 року було видано наказ № 108-к, яким внесено зміни до наказу від 17.01.2022 року № 09/1-К «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам»: з 01.04.2022 року по 31.08.2022 року заступникам директора школи, посади яких віднесено до посад педагогічних працівників, та педагогічним працівникам зменшено надбавку з 30 % до 5 % посадового окладу (ставки заробітної плати). З розрахункових листків позивача вбачається, що у березні 2022 року їй було нараховано та виплачено надбавку, передбачену постановою КМУ № 373 від 23.03.2011 року у розмірі 30 % посадового окладу (ставки заробітної плати) - 715,52 грн.; у квітні 2022 року у розмірі 5 % - 561,84 грн.; у травні 2022 року у розмірі 5 % - 561,84 грн.; у червні 2022 року у розмірі 5 % - 205,22 грн.; у липні 2022 року у розмірі 5 % - 143,33 грн. У період з 19.07.2022 року по 19.08.2022 року позивач перебувала у відпустці та 19.08.2022 року її було звільнено за закінченням строку трудового договору. Надбавка, передбачена постановою КМУ № 373 від 23.03.2011 року у розмірі 5 % посадового окладу (ставки заробітної плати) за серпень 2022 року увійшла у нараховану позивачу оплату відпустки ФЗП, зазначену у розрахунковому листі за липень 2022 року.

Не визнаючи позовні вимоги, представник відповідача послалась і на те, що трудова книжка дійсно не була видана позивачу в день звільнення, однак не з вини роботодавця. Так, позивач в день звільнення була присутня на роботі і о 16.00 год., перебуваючи у приймальні директора, надала обхідний лист, який не містив підпису бухгалтера школи. З огляду на це позивачу було запропоновано звернутись до бухгалтерії та повернутися за отриманням трудової книжки з належно оформленим обхідним листом. До кінця завершення трудового дня позивач не повернулась для отримання копії наказу про звільнення та трудової книжки, про що о 18.00 год. було складено акт про недотримання трудового законодавства працівником. У період з 22.08.2022 року по 30.08.2022 року позивач не з`являлась до школи для отримання трудової книжки, про що були складені відповідні акти. Керівництвом школи неодноразово приймались заходи для сповіщення позивача щодо особистої явки для отримання трудової книжки. 30.08.2022 року позивач особисто з`явилась для отримання трудової книжки, пред`явила обхідний лист із підписом бухгалтера та проставила свій підпис щодо ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки у книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Водночас, позивач 30.08.2022 року відмовилась підписати акти, які були складені в період з 22.08.2022 року по 29.08.2022 року щодо її неявки за отриманням трудової книжки, про що свідчить акт від 30.08.2022 року. Відтак, відповідач не вбачає своєї вини у затримці видачі трудової книжки позивачу та ознайомлення її з наказом про звільнення.

Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача наголошує на тому, що адміністрація школи жодним чином не порушувала трудових прав позивача, надавала їй можливість працювати у дистанційному режимі, використовувати своє право на відпустки, своєчасно проводились нарахування та виплати оплати праці, коштів на оздоровлення, а тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

03.11.2022 року до суду надійшла відповідь позивача на відповідь представника відповідача на позов, аналогічна за змістом позовній заяві.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення.

Представник відповідача Лабзун Ю.І. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу № 168-К від 25.08.2020 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу вчителем математики з 26.08.2020 року за строковим договором по 20.08.2021 року до Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 264 з поглибленим вивченням англійської мови, який наказом № 174-К від 20.08.2021 року був продовжений до 19.08.2022 року.

Наказом № 413-К від 19.08.2022 року позивача звільнено з роботи 19.08.2022 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України).

Позивач просить задовольнити її вимоги, посилаючись на порушення відповідачем її трудових прав.

Представник відповідача проти тверджень позивача заперечувала, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними.

Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача виплатити їй заробітну плату за фактично відпрацьовані 6 днів (01.07.2022 року; 04.07.2022 року - 08.07.2022 року) в розмірі 4830,72 грн. та зобов`язання відповідача виплатити на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за фактично відпрацьовані 6 днів (01.07.2022 року; 04.07.2022 року - 08.07.2022 року) по день фактичного розрахунку слід виходити з наступного.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Так, позивач стверджує, що відповідач не здійснив їй нарахування та виплату заробітної плати за фактично відпрацьовані 6 днів (01.07.2022 року; 04.07.2022 року - 08.07.2022 року), яка за її підрахунками має становити 4830,72 грн. Однак, дані твердження позивачем належним чином не підтверджено, а наданий розрахунок ґрунтується на її припущеннях.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до табелю обліку робочого часу і підрахунку заробітку у липні 2022 року позивачу зараховано 6 робочих днів за період з 01.07.2022 року по 09.07.2022 року, в подальший період позивач перебувала у відпустці. Відповідно до розрахункового листка позивача за липень 2022 року вбачається, що їй здійснено нарахування заробітної плати та інших платежів в загальному розмірі 20 038,81 грн., в тому числі і нарахування заробітної плати за 6 відпрацьованих днів у розмірі 2866,55 грн. Згідно наданої позивачем виписки з її банківського рахунку, вказана сума була зарахована на рахунок позивача 28.07.2022 року.

Таким чином, доводи позивача щодо несплати їй заробітної плати не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог як про стягнення невиплаченої заробітної плати, так і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити на її користь суму в розмірі 30 % окладу за престижність за період травень - серпень 2022 року задоволенню також не підлягають, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Положеннями ст. 57 Закону України «Про освіту» передбачені гарантії держави педагогічним, науково-педагогічним і іншим категоріям установ освіти, зокрема: виплата надбавок до заробітної плати.

Згідно постанови КМУ від 23 березня 2011 року № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам закладів дошкільної, позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), вищої освіти, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» встановлювалась надбавка педагогічним працівникам за престижність праці у розмірі - 20%.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2018 року № 23 «Про внесення змін до деяких постанов КМУ (набрала чинності з 01 січня 2018 року) внесено зміни до постанов КМУ від 23 березня 2011 року № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам закладів дошкільної, позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), вищої освіти, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» та від 14 січня 2015 року № 6 «Деякі питання надання освітньої субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам», відповідно до яких з 01 січня 2018 року надбавка педагогічним працівникам за престижність праці може встановлюватися у розмірі від 5% до 30%.

Згідно абз. 2 п. 1 цієї Постанови, розмір надбавки встановлюється керівником закладу (установи) у межах фонду оплати праці.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз`яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

У даній справі директором Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №264 з поглибленим вивченням англійської мови було видано наказ 25.04.2022 року № 108-к, яким внесено зміни до наказу від 17.01.2022 року № 09/1-К «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам»: з 01.04.2022 року по 31.08.2022 року заступникам директора школи, посади яких віднесено до посад педагогічних працівників, та педагогічним працівникам зменшено надбавку з 30 % до 5 % посадового окладу (ставки заробітної плати), що відповідає положенням Постанови КМУ від 23 березня 2011 року № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам закладів дошкільної, позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), вищої освіти, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» (зі змінами). Зазначений наказ є чинним, у передбаченому законом порядку не оскаржувався.

Надані сторонами розрахункові листки позивача свідчать про нарахування та виплату позивачу вказаної надбавки у розмірі 5 % від посадового окладу за спірний період.

Відтак, доводи позивача про невиплату їй надбавки за престижність спростовані вищенаведеними доказами, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Суд також звертає увагу на те, що відповідно до прохальної частини позовної заяви позивач просить про стягнення надбавки за престижність. В той же час, згідно самої позовної заяви позивач зазначає про невиплату їй надбавки за вислугу років в розмірі 30 % посадового окладу, однак, жодних вимог щодо неї не висуває.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу по вині роботодавця у зв`язку із затримкою у видачі їй трудової книжки в розмірі 13 513,83 грн., то суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці", за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 N 100.

Згідно абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України та Міністерством соціального захисту населення від 29.07.93 N 58 (далі за текстомІнструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до абзаців 5 та 6 пункту 4.1 Інструкції, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 4.2. Інструкції передбачено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове відправлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 1 ст.82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, наказом № 413-К від 19.08.2022 року позивача звільнено з роботи 19.08.2022 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України).

Як вбачається з акту про недотримання трудового законодавства працівником від 19.08.2022 року у день звільнення 19.08.2022 року ОСОБА_1 о 16.00 год., перебуваючи у приймальні директора, повідомила, що повернеться та забере свою трудову книжку, підпише накази та книгу обліку руху трудових книжок після спілкування з бухгалтером. До кабінету ОСОБА_1 більше не повернулась, порушивши трудове законодавство про отримання трудової книжки в день звільнення.

Стороною відповідача надано пояснювальну вчителя зарубіжної літератури ОСОБА_3 від 22.08.2022 року, згідно якої під час наради при директорі 22.08.2022 року директор Лабзун Ю.І. повідомила колектив, що ОСОБА_1 , яка працювала вчителем математики в школі, не забирає до цього часу своєї трудової книжки. Директор звернулась до вчителів, які мають зв`язок із ОСОБА_1 , щоб її запросили отримати трудову книжку. Вона ( ОСОБА_3 ). зателефонувала ОСОБА_1 , яка відразу відповіла, що то не її справа.

Згідно доповідної вчителя математики ОСОБА_4 від 22.08.2022 року, оскільки деякий час ОСОБА_1 проживала разом з ній в одній квартирі, то їй ( ОСОБА_4 ) було доручено повідомити ОСОБА_1 , щоб вона прийшла до школи та отримала трудову книжку. Проте, коли вона пришла до житла, то ОСОБА_1 там вже не проживала.

Відповідно до актів про недотримання трудового законодавства працівником від 22.08.2022 року, 23.08.2022 року, 24.08.2022 року, 25.08.2022 року, 26.08.2022 року, 29.08.2022 року позивач до школи за отриманням трудової книжки не з`являлась.

Листом відповідача від 26.08.2022 року № 192 позивача було повідомлено про необхідність отримання трудової книжки.

Сторонами визнано та підтверджено факт того, що 30.08.2022 року позивач з`явилась до школи та особисто отримала у відповідача трудову книжку.

Згідно акту про недотримання трудового законодавства працівником від 30.08.2022 року, позивач ОСОБА_1 30.08.2022 року відмовилась підписати акти, які були складені у попередні дні, у зв`язку з тим, що вона не з`являлась для отримання трудової книжки та проставлення свого підпису про її отримання в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них.

Враховуючи викладені норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку щодо доведеності несвоєчасного вручення позивачу трудової книжки, обов`язок видачі якої у день звільнення покладений на роботодавця.

Однак, аналізуючи надані сторонами докази та фактично встановлені обставини справи, суд вважає, що виходячи з причини невручення трудової книжки позивачу у день звільнення та до 30.08.2022 року, наявність вини відповідача в цьому не вбачається.

Суд приймає до уваги, що покладений на роботодавця обов`язок видати працівникові в день звільнення належно оформлену трудову книжку не міг бути реалізований, оскільки в день звільнення позивач сама залишила роботу, не отримавши трудову книжку, хоча мала для цього можливість. Матеріали даної справи, не містять доказів звернень ОСОБА_1 до відповідача за отриманням трудової книжки особисто чи про направлення її поштою від дня звільнення до моменту її отримання. В той же час, наявні докази, що підтверджують намагання підприємства виконати свій обов`язок щодо вручення працівникові трудової книжки після звільнення. Оскільки пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника, то самостійно відправити позивачу трудову книжку відповідач не мав права.

Суд також наголошує, що у трудових відносинах обидві сторони мають діяти добросовісно щодо своїх прав та обов`язків, тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту того, що затримка у видачі трудової книжки сталась з вини відповідача, а тому також відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача про порушення відповідачем її трудових прав, то і відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають як такі, що не доведені належними та допустимими доказами. Посилання позивача на інші обставини, зокрема щодо надання відпусток тощо, судом відхиляються як такі, що не відносяться до предмету спору у даній справі, оскільки позовних вимог з цього приводу позивачем не заявлено. Інші доводи позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення повністю або частково не дають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам позову, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №264 з поглибленим вивченням англійської мови про захист трудових прав - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 16 лютого 2023 року.

Суддя: