КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/7683/17 Головуючий у суді І інстанції Букіна О.М.
Провадження № 22-ц/824/99/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про визнання дій протиправними, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності та визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. (далі - приватний нотаріус КМНО Кобелєва А.М.), ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. (далі - приватний нотаріус КМНО Чуловський В.А.), про визнання дій протиправними, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності та визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначила, що з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитними договорами № 0 та № 0 від 12 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», нею та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № 72269 від 12 грудня 2007 року, відповідно до якого вона та інший майновий поручительпередали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 серпня 2005 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 27 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М.на підставі вказаного договору іпотеки було здійснено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» (запис про право власності № 13076704), яке у свою чергу 27 лютого 2017 року за договором купівлі-продажу відчужило квартиру ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що реєстрація права власності на належну їй квартиру за іпотекодержателем відбулась незаконно, з порушенням пункту 57 (61) Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, вимог статей 35 - 37 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та умов договору іпотеки № 72269 від 12 грудня 2007 року.

Аргументуючи підстави пред`явленого позову, вказала, що ТОВ «Кей-Колект» не направляло їй письмової вимоги про усунення порушень зобов`язань, не надавало розрахунок заборгованості за кредитними договорами та не погоджувало з нею суму боргу і ринкову ціну предмета іпотеки, за яку вона набуває його у власність. У пункті 5.2 договору іпотеки визначено, що перехід права власності на предмет іпотеки або його продаж від імені іпотекодавця відбувається лише на підставі укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, як спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Іншого способу переходу права власності на предмет іпотеки договором не передбачено. Однак, іпотекодержатель не виконав вказаних умов договору іпотеки щодо укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому незаконно заволодів її майном на підставі протиправного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28025554 від 1 лютого 2016 року. На думку позивача, приватний нотаріус КМНО Кобелєва А.М. не мала права вчиняти дії щодо переоформлення права власності на іпотечне майно, оскільки на час вчинення нотаріальної дії був запроваджений тимчасовиймораторій на примусове відчуження заставного майна без згоди іпотекодавця, яке забезпечує виконання зобов`язань по валютних кредитах. Вищевказані порушення призвели до незаконного відчуження ТОВ «Кей-Колект» спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_2 та прийняття 27 лютого 2017 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 34057761, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за останнім набувачем (запис про право власності № 19224073).

З наведених вище підстав ОСОБА_1 просила суд визнати протиправними дії та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на користь ТОВ «Кей-Колект», індексний номер 28025554 від 1 лютого 2016 року; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 13076704 про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що здійснений 27 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М.; скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А. від 27 лютого 2017 року, індексний номер 34057761, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) - квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Гладкого Р.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» була здійснена державним реєстратором без достатніх правових підстав, з порушенням умов договору іпотеки та норм закону, чинного на момент укладення цього договору, оскільки у даному випадку передача права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який між сторонами не укладався. Державним реєстратором вчинено реєстраційні дії щодо спірного майна без відомостей про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності та інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, втім звіт про оцінку ринкової вартості предмета іпотеки державному реєстратору для вчинення відповідних реєстраційних дій іпотекодержателем не надано. При цьому набуття права власності на квартиру ТОВ «Кей-Колект» у такий позасудовий спосіб в період дії мораторію на примусове відчуження житла суперечить вимогам законодавства, відтак у державного реєстратора було відсутнє право приймати рішення та здійснювати дії щодо реєстрації права власності в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи, щовідповідачами не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрації права власності, а саме ОСОБА_1 не отримувала письмової вимоги про усунення порушень та не укладала окремого письмового договору про задоволення вимог іпотекодержателя, то порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності не дотримано, що свідчить про неправомірність проведених державним реєстратором дій та прийнятих рішень щодо реєстрації права власності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно та всебічно з`ясував обставини спірних правовідносин і відповідно до принципу диспозитивності належним чином оцінив подані сторонамидокази як на підставу своїх вимог і заперечень, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Мотивуючи свої заперечення по суті спору, відповідач зазначив, що є добросовісним набувачем спірного майна на підставі чинного відплатного правочину, укладеного відповідно до вимог законодавства з дотриманням встановлених процедур, а позивач, будучи лише співвласником квартири, не заявляла вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі положень статей 330, 387, 388 ЦК України, тому обраний нею спосіб захисту її прав є неефективним.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_1 за договорами про надання споживчого кредиту № 0 та № 0 від 12 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 72269 від 12 грудня 2007 року, за умовами якого позивач та інший майновий поручительпередали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві власності в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації 31 серпня 2005 року(а.с. 7-9, 106, 107, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 майновий поручитель ОСОБА_3 помер (а.с. 11, т. 1).

1 лютого 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 28025554, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект».

На підставі вказаного рішення 27 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 13076704 про право приватної власності цього товариства на спірну квартиру (а.с. 6, т. 1).

27 лютого 2017 року між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. за реєстровим № 2555, відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_2 .

У зв`язку із цим, 27 лютого 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 34057761, на підставі якого 27 лютого 2017 року проведено державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_2 та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 19224073 (а.с. 47, 48, 76, 77, т. 1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції критично сприйняв посилання позивача на недотримання відповідачами приписів статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення їй вимоги про усунення порушень зобов`язання з огляду на відсутність доказів, які б дозволяли здійснити перевірку доводів обґрунтування позову стосовно не дотримання проведеної процедури реєстрації права власності на предмет іпотеки, а позивачем не доведено наявності об`єктивних причин, за яких поза розумним сумнівом вона не мала можливості надати суду відповідні документи, що могло б бути підставою для їх подальшого витребування саме у державного реєстратора в судовому порядку, однак відповідне клопотання протягом тривалого розгляду справи не заявлялося, а витребувати докази з власної ініціативи суд позбавлений можливості.

Суд відхилив аргументи ОСОБА_1 про те, що ТОВ «Кей-Колект» не мало права на реєстрацію за собою права власності на предмет іпотеки без укладення із нею окремого договору, яким би передбачалося здійснення таких дій, а також без погодження із нею розміру заборгованості та ціни предмета іпотеки, як такі, що не відповідають положенням статей 35-37 Закону України «Про іпотеку». Укладений договір іпотеки містив іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а вказаним законом не передбачено необхідності погодження іпотекодержателем ціни предмета іпотеки та розміру заборгованості за основним зобов`язанням перед зверненням стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності.

Також суд вважав безпідставними посилання позивача на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки, звертаючись до суду з цим позовом та маючи обов`язок доказування, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 в момент звернення стягнення 27 січня 2016 року була її єдиним житлом та у її власності у цей час було відсутнє інше житлове приміщення, тобто не підтвердила свій майновий стан саме на час вчинення відповідачами дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, у матеріалах справи відсутні належні докази, з яких можна було б встановити факт надання позивачу саме валютного кредиту, адже суду не було надано копії кредитних договорів, а договір іпотеки не містить опису умов/характеристик основного зобов`язання, у ньому наявне лише посилання на номер та дату основних договорів. За вказаних вище обставин та за відсутністю доказів в підтвердження заявлених позивачем вимог, в тому числі усіх складових визначених цим законом, суд не вбачав підстав для застосування правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 та від 12 червня 2019 року у справі № 344/3627/16-ц, на яку посилався представник позивача у своїх письмових поясненнях.

Стосовно доводів позивача про те, що інший іпотекодавець - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що на її думку свідчить про необґрунтованість дій відповідачів, в тому числі на час вчинення реєстраційних дій, районний суд вказав, що будь-яких обґрунтувань в цій частині позову не надано, як і не зазначено з посиланнями на відповідні докази того, що внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки були порушені права майнового поручителя ОСОБА_3 чи можливих його правонаступників.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

За правилом частин першої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів констатує, що вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд повинен був першочергово надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

У пункті 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 пред`явила позов у зв`язку з незаконним, на її думку, заволодінням квартирою, яка належить їй на праві власності, юридичною та фізичною особами - відповідачами, на підставі протиправних рішень державних реєстраторів - приватних нотаріусів.

Звертаючись до суду цим з позовом на підставі статей 321, 391, 392 ЦК України, ОСОБА_1 остаточно просила:

визнати протиправними дії та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на користь ТОВ «Кей-Колект», індексний номер 28025554 від 1 лютого 2016 року;

скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 13076704 про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що здійснений 27 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М.;

скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А. від 27 лютого 2017 року, індексний номер 34057761, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) - квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;

визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 69-74, т. 1).

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України).

Тобто, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952- IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державній реєстрації прав, зокрема, підлягає право власності (стаття 4 Закону № 1952-IV).

Тобто, державна реєстрація це не підстава набуття права власності на нерухоме майно, а засвідчення державою вже набутого права власності, яке виникло на підставі правочину, при цьому факт реєстрації права власності на нерухоме майно є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення речового права, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19).

У пункті 46.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) визначено, що «відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що «сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи».

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21), питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.» (пункт 72 постанови).

Згідно із пунктами 146, 152, 153, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення) з цієї особи нерухомого майна. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74), 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 148) та інших.

Належним відповідачем за позовом про витребування нерухомого майна є особа, за якою зареєстроване право власності на таке майно.

Отже, вимога про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час звернення позивача з позовом, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до цієї статті в чинній редакції за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)). У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18, пункт 5.17), де зазначалося про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Враховуючи викладене, задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, запису про право власності та визнання права власності на нерухоме майно не призведе до поновлення прав позивача на квартиру, які вона вважає порушеними, а тому вказані вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки, навіть у разі задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання.

Виходячи із встановлених обставин, належним способом захисту прав ОСОБА_1 , які вона вважає порушеними, є звернення до суду із вимогами про витребування майна, однак така вимога в цій справі заявлена не була.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 10 листопада 2021 року у справі № 206/1198/19 (провадження № 61-11425св20), від 27 жовтня 2021 року у справі № 752/20739/15 (провадження № 61-11632св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 205/5579/19 (провадження № 61-15794св20), від 26 січня 2022 року у справі № 756/11551/19 (провадження № 61-14491св21) та інших.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Водночас неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що заявлені в цій справі позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Кей-Колект», ОСОБА_2 не відповідають належному і ефективному способу захисту, а тому не підлягають застосуванню.

При цьому колегія суддів враховує, що позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. про визнання дій протиправними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, запису про право власності є безпідставними з урахуванням того, що цей нотаріус, який в силу вимог статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одночасно являється державним реєстратором, не є належним відповідачем у справі, тому в цій частині вимог слід відмовити саме з наведеної підстави з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19), за змістом яких спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та стосовно якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може бути належним відповідачем у такому спорі.

Відповідно позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора та запису про державну реєстрацію права власності не може бути звернена до державного реєстратора, якого позивач визначила співвідповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Колегія суддів відзначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

Вирішуючи спір між сторонами в цій частині, суд першої інстанції не звернув уваги, що позовні вимоги про визнання дій протиправними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, запису про право власності пред`явлено до неналежного відповідача - приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М., внаслідок чого ухвалив судове рішення, яке не відповідає вимогам закону, а саме нормам процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. не підлягають задоволенню внаслідок їх пред`явлення до неналежного відповідача, проте відзначає, що вирішення позову з неналежним відповідачем не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших вказаних вище підстав.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання дій протиправними, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності та визнання права власності на нерухоме майно, однак відмовив у позові через недоведеність цих вимог, тоді як обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, один з відповідачів - неналежним. У зв`язку з цим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат позивача у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо відмови у задоволенні позову в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко