Справа № 188/337/22
Провадження № 2/188/71/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Місюра К.В.

при секретарі: Лисяк А.Є.

за участю представників сторін:

від позивача: представник Васильченко О.М., дов. № 324

від 08.04.2022р.

від відповідача: представник ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду, відповідно до якого просить визнати за ним, ОСОБА_2 , право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :03:001:0136 площею 0,2500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 вересня 2006 року на підставі договору дарування позивач набув право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 , який належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивача ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 при заведенні спадкової справи з`ясувалось, що ОСОБА_4 05.11.2018 року склала заповіт на земельну ділянку, на якій розташований належний позивачу житловий будинок, на ім`я ОСОБА_3 , яка, згідно заяви про прийняття спадщини від 27.10.2021р., не відмовилась він спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , в тому числі й від спірної земельної ділянки.

Його право власності не визнається відповідачем, таким чином, на даний час у позивача відсутня змога набути право власності на цілу спірну земельну ділянку, що порушує його право розпоряджатися житловим будинком, тому змушений звернутися до суду з цим позовом.

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що на час виникнення спірних правовідносин житловий будинок і спірна земельна ділянка були окремими самостійними об`єктами нерухомого майна, якими їх власник (померла ОСОБА_4 ) могла розпоряджатися на свій розсуд, що вона і зробила, не порушуючи нічиїх прав.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні представників позивача і відповідача, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 9).

В свою чергу, ОСОБА_2 має доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 12).

Згідно договору дарування житлового будинку від 01.09.2006 року, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 належний їй житловий будинок, розташований в АДРЕСА_3 (а.с. 13).

До того ж, ОСОБА_4 05.11.2018р. склала заповіт, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 100, згідно з яким після своєї смерті заповіла вказану земельну ділянки ОСОБА_3 , яка не є власником розташованого на ній житлового будинку (а.с. 19).

Вказана земельна ділянка на момент складення заповіту належала на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП, виданий 30.08.1996р. Троїцькою сільською радою народних депутатів (а.с. 17-18).

Рішенням Виконавчого комітету Української сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 07.10.2021р. № 131 змінено поштову адресу вищевказаного житлового будинку на наступну АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 78 років (а.с. 21).

Донька позивача ОСОБА_3 після смерті бабусі не відмовилась від прийняття спадщини на свою користь, що підтверджується заявою про прийняття спадщини від 27.10.2021 року (а.с. 35).

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку на ім`я ОСОБА_3 ще не виготовлено.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що до даного часу відповідач з питання видачі свідоцтва про право на спадщину не зверталась.

Отже, відсутність у позивача права власності на спірну земельну ділянку не дає йому змогу володіти та розпоряджатися власним житловим будинком, що, на думку позивача, порушує його право, що слугувало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України в редакції, що діяла на час дарування житлового будинку, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Так, з 01.01.2010р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 Земельного Кодексу.

Отже, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду не передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 Земельного Кодексу України у поєднанні з нормою ст. 125 Земельного Кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Інше представником відповідача в судовому засіданні не доведено.

З огляду на викладене є правомірними та підлягає задоволенню заявлені позивачем позовні вимоги щодо визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.2 ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч.5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 141, 142, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0136 площею 0,2500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ) судові витрати в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві ) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К. В. Місюра