КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/21/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначила, що 17 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від останнього у борг кошти в сумі 1 480 290,00 грн, що еквівалентно 53 000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 17 жовтня 2018 року між нею та відповідачем укладено договір поруки та договір іпотеки, предметом якого є належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1 , вартість якої сторони оцінили на суму 2 234 400,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 доларів США.У зв`язку з порушенням позичальником взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення позики, 26 березня 2020 року відповідачем було зареєстровано за собою право власності на вищевказане житлове приміщення в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на те, що ринкова вартість предмета іпотеки на момент звернення стягнення на нього у зазначений спосіб майже вдвічі перевищувала вартість забезпечених вимог кредитора за договором позики та становила 3 475 000,00 грн, що еквівалентно 125 000,00 доларів США, а відповідач в добровільному порядку на підставі частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не відшкодував різницю вартості предмета іпотеки, ОСОБА_3 , зменшивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на її користь перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог іпотекодержателя у розмірі 1 647 210,00 грн.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Зустрічний позов обґрунтував тим, що за рахунок переданої в іпотеку квартири 26 березня 2020 року ним було звернуто стягнення шляхом позасудового врегулювання на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки від 17 жовтня 2018 року на вказане житлове приміщення для задоволення своїх вимог за договором позики у розмірі 2 416 234,00 грн, що еквівалентно 87 000,00 доларів США, яка становить визначену оціночну ринкову вартість предмета іпотеки і яку було направлено ним на погашення неустойки в сумі 12 060 432,38 грн, а саме встановленої пунктом 5 договору позики пені у розмірі 2 % від суми позики за кожен день прострочення. Після звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 за договором позики від 17 жовтня 2021 року перед ним станом на 26 березня 2020 року складає 11 159 523,80 грн, з яких: основна сума боргу - 1 481 625,60 грн (еквівалент 53 000,00 доларів США), залишок пені - 9 628 329,98 грн та 3 % річних - 49 568,20 грн, яку він просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 647 210, 00 грн в якості 90 % перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 10 510,00 грн. У задоволенні позову в частині стягнення інших судових витрат відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання 1 480 290 грн пені та 49 284,69 грн 3 % річних від простроченої суми.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 682,50 грн сплаченого судового збору з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права,і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, а його зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи цієї апеляційної скарги зводяться до того, що районний суд не звернув уваги на той факт, що у вимозі від 4 лютого 2019 рокубуло зазначено, що у разі невиконання основного зобов`язання наступає відповідальність згідно з вимогами умов договору та чинного законодавства, а окрім існуючої суми тіла позики, зазначено про те, що у разі невиконання вимоги будуть нараховані відсотки за невиконання умов договору. ОСОБА_1 має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання без обмеження будь-яким строком.Суд неправильно розтлумачив пункт 2.2 іпотечного договору, положення частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» та статі 534 ЦК України, а також не врахував, що за рахунок вартості предмету іпотеки (квартири), яка складала 2 416 234,00 грн (еквівалент 87 000,00 доларів США), було погашено борг по неустойці (пені), що виникла на підставі договору позики з додатковими угодами до нього, відтак розмір забезпечених іпотекою вимог не перевищує вартість предмета іпотеки. При цьому відповідачем виконані всі вимоги для подачі документів на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, а ніяких додаткових погоджень вартості предмету іпотеки з власником майна чинним законодавством не передбачено. У довідці іпотекодержателя від 26 березня 2020 року, яка надавалася нотаріусу для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, повідомлено про заборгованість ОСОБА_2 та поручителя за договором позики станом на 26 березня 2020 року на загальну суму 13 591 626,18 грн, а також зазначено, що згідно звіту про оцінку майна, складеного 25 березня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 , вартість квартири становила 2 416 234,00 грн. Розглядаючи спір, суд першої інстанції невірно застосував норми статей 526, 546, 553, 551, 554, 559, 638 ЦК України, а зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, але не його обов`язком за відсутності у законі переліку виняткових обставин. У даному випадку зменшення неустойки є недоцільним, так як позичальник та поручитель цілеспрямовано не повертали заборгованість, розуміючи наслідки таких дій, в тому числі під час підписання договору та змін до нього, в якому чітко зафіксована відповідальність за невиконання основного зобов`язання.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Левицького В.А.просить вказане судове рішення скасувати в частині часткового задоволення зустрічного позову з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Аргументи даної апеляційної скарги полягають у тому, що ОСОБА_1 реалізував право на позасудовий спосіб врегулювання спору за наявним у договорі іпотеки застереженням шляхом набуття права власності на іпотечне майно, а тому такі дії мали наслідком припинення основного зобов`язання за договором позики від 17 жовтня 2018 року, тому суд першої інстанції зробив хибний висновок, що звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку не припинило обов`язку боржника та поручителя щодо погашення основного боргу, в тому числі й обумовлених основним зобов`язанням пені та законом 3 % річних. Висловлена у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 761/17280/16-ц позиція, на яку послався суд, є поодинокою і такою, що суперечить нормам матеріального права та іншим правовим позиціям Верховного Суду, зокрема, у постановах від 15 березня 2018 року у справі № 927/84/16, від 20 червня 2018 року у справі № 756/31271/15, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, від 18 листопада 2020 року в справі № 336/7326/17. Судом першої інстанції також не вірно було застосовано норми матеріального права, зокрема положення статті 599 ЦК України та частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», які передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора (іпотекодержателя). Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеним у постановах від 15 вересня 2021 року у справі № 201/7199/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 та від 19 лютого 2020 року у справі № 725/3690/17. Таким чином, звернувши стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, ОСОБА_1 задовольнив свої вимоги за договором позики у повному обсязі в розмірі основного зобов`язання, що включає основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення, включаючи сплату неустойки (пені).У разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання боржника - фізичної особи припиняється, оскільки за змістом положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» усі наступні вимоги позикодавця (іпотекодержателя) щодо виконання зобов`язання, включаючи сплату заборгованості, непокритої іпотечним майно, стягнення пені, штрафів та 3 % річних, є недійсними. За наведених обставин відсутні також підстави, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання після задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки». Окрім того, ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд не врахував, що зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики припинили свою дію з набуттям ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, у зв`язку із задоволенням ним своїх вимог за договором позики, забезпечених іпотечним договором, а тому відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинила свою дію і порука ОСОБА_3 , якою забезпечувалось виконання умов договору позики. Наведене відповідає висновку Верховного Суду, який висловлений у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц.

Відзиви учасників справи на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - повністю з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у борг грошові кошти у розмірі 1 480 290,00 грн, що еквівалентно 53 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору, та зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 17 листопада 2018 року.

Пунктом 5 договору позики передбачено, що у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 2 % від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня.

Згідно з укладеними сторонами додатковими угодами до цього договору позики від 19 листопада та 20 грудня 2018 року, остаточно визначено суму заборгованості у розмірі 1 469 001,00 грн (еквівалент 53 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 20 грудня 2018 року) та кінцевий строк повернення коштів - 17 січня 2019 року.

У пунктах 4 зазначених додаткових угод погоджено, що якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаного строку, він сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 2 % від суми позики за кожен день прострочення платежу, починаючи з першого дня та несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно статті 625 ЦК України.

Факт отримання у борг обумовленої суми коштів підтверджується розпискою позичальника ОСОБА_2 від 17 жовтня 2018 року та сторонами не заперечується.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище договором позики 17 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (поручитель) укладено договір поруки.

Також виконання зобов`язань за договором позики забезпечувалися укладеним 17 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) договором іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

За змістом пункту 5.1 договору іпотеки сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов основного зобов`язання, в тому числі якщо на момент настання будь-якого строку/терміну виконання умов основного зобов`язання забезпеченого іпотекою, хоча б одна з таких умов не буде виконана.

Пунктом 5.2. договору іпотеки встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити всі вимоги в черговості, передбаченій статтею 534 ЦК України, зокрема: у першу чергу неустойки (штраф, пеня, тощо) та будь-якого збільшення основного зобов`язання відповідно до чинного законодавства України; у другу чергу витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням зверненням стягнення на предмет іпотеки; у третю чергу сплачується основне зобов`язання.

У цьому випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або позичальнику письмові вимоги про усунення порушення, в яких зазначає, в тому числі, стислий зміст порушених позичальником зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у строк 31 день та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання (пункт 5.3 договору іпотеки).

За змістом пунктів 6.1.2., 6.2.2., 6.2.3. договору іпотеки сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, в тому числі, й шляхом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю в рахунок виконання основного зобов`язання і цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке він набуває у власність на наступний день після спливу строку усунення порушень основного зобов`язання, вказаного в письмовій вимозі, при цьому право власності на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя переходить до іпотекодержателя з моменту державної реєстрації цього договору.

Встановлено, що позичальником не повернуто ОСОБА_1 суму боргу у строки, встановлені договором позики від 17 жовтня 2018 року, з урахуванням погоджених сторонами змін.

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через приватного нотаріуса КМНО Косенко М.О. було направлено вимоги від 4 лютого 2019 року про усунення порушень - повернення суми отриманої позики, у яких ставилося питання про погашення неповернутої суми позики у розмірі 1 470 273,00 грн (еквівалент 53 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 4 лютого 2019 року).

Судом з`ясовано та сторонами не заперечувалося, що вказані вимоги про повернення коштів боржником та майновим поручителем отримані та не виконані, а кошти позикодавцю (іпотекодержателю) у визначений строк не повернуто, тому ОСОБА_1 звернув стягнення на іпотечне майно та 26 березня 2020 року на підставі іпотечного договору від 17 жовтня 2018 року зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому у пункті 2.2 іпотечного договору сторони оцінили вартість переданого в іпотеку житлового приміщення у розмірі 2 234 400,00 грн, що на день укладення цього договору за курсом НБУ еквівалентно 80 000,00 доларів США, згідно з висновком про вартість майна, виданого суб`єктом оціночної діяльності 17 жовтня 2018 року.

Однак, вказаний пункт договору іпотеки не позбавляв сторін здійснювати оцінку вартості даного майна, адже у самому договорі не було визначено, що вартість предмету іпотеки є незмінною, а відповідно до пункту 6.2.4. договору іпотеки від 17 жовтня 2018 року іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за первісним позовом надано належні та допустимі докази на підтвердження наявності перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки, який набуто іпотекодержателем у власність, над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, про усунення яких вказувалося іпотекодержателем у вимозі від 4 лютого 2019 року, а саме щодо повернення суми отриманої позики у розмірі 1 470 273,00 грн (еквівалент 53 000,00 доларів США за курсом НБУ), оскільки дійсна ринкова вартість предмета іпотеки становила 3 475 000,00 грн (еквівалент 125 000,00 доларів США за курсом НБУ на день проведення оцінки). Поряд із цим, ринкова вартість квартири визначена у складеному на замовлення іпотекодержателя звіті про оцінку майна не може вважатися достовірною через проведення такої без особистого огляду спірного житлового приміщення та відсутність у звіті від 25 березня 2020 року відповідних пояснень і обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки. Правила пункту 5.2 договору іпотеки та статті 534 ЦК України щодо виконання грошового зобов`язання у встановленій черговості не підлягали застосуванню з огляду на те, що відповідно до письмової вимоги ОСОБА_1 про усунення порушень від 4 лютого 2019 року (позикодавець передбачив першочергове та єдине погашення основної суми боргу), наявна сума грошей у виді дійсної ринкової вартості предмета іпотеки була більшою за виставлену до погашення іпотекодержателем суму боргу і вимоги кредитора в повному обсязі могли бути задоволені. Виходячи з наведеного, з огляду на вимоги ОСОБА_3 та встановлений статтями 2, 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку, що на користь останньої підлягає стягненню з іпотекодержателя ОСОБА_1 1 647 210,00 грн в якості відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки (3 475 000,00 грн (ринкова вартість предмета іпотеки) х 90 : 100 -1 480 290,00 грн (сума боргу за договором позики від 17 жовтня 2018 року)).

Що стосувалося вимог зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що звернення в цьому випадку стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку не припинило обов`язку боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 відповідно до договору поруки 17 жовтня 2018 року щодо погашення основного боргу, в тому числі й обумовлених основним зобов`язанням пені та законом 3 % річних, що узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 761/17280/16-ц. Крім того, не дивлячись на те, що питання про стягнення вищезазначених сум у зв`язку із порушенням умов договору позики ОСОБА_1 у направленій боржнику та поручителю вимозі про усунення порушень від 4 лютого 2019 року не ставив, вказана обставина сама по собі не свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки є належним виконанням основного зобов`язання в повному обсязі та вимоги відповідача про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 решти заборгованості за кредитним договором, що не була погашена за рахунок предмета іпотеки, є недійсними, оскільки нормами чинного законодавства не обмежено право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення. Тобто, внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за кредитором права власності на нього останній не втрачає права вимоги до боржника щодо одержання задоволення порушеного основного зобов`язання за рахунок іншого виду забезпечення. Отже, встановлені обставини справи не свідчать про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняють боржника та поручителя від відповідальності за невиконання ними грошового зобов`язання, що також не позбавляє позикодавця права на отримання відповідних сум, незалежно від того, чи ставив він питання про їх стягнення під час використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 просить стягнути пеню за період з 18 січня 2019 року по 29 лютого 2020 року, однак до вимог щодо стягнення неустойки встановлений скорочений строк позовної давності в один рік, а тому пеня підлягає стягненню за період з 1 березня 2019 року до 29 лютого 2020 року у розмірі 9 628 329,98 грн. Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру грошового стягнення за зустрічним позовом, суд першої інстанції не погодився із заявленим розміром пені, яку відповідач просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки такий розмір пені значно перевищує отриману суму у борг коштів за договором позики, тим самим перевищує розмір збитків і є неспівмірним із розміром боргу. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розмірунеустойки у вигляді пені до розміру основного боргу (отриманої згідно з договором від 17 жовтня 2018 року суми коштів), а саме до 1 480 290,00 грн. Крім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України суд вважав за можливе стягнути з позичальника та поручителя на користь відповідача 3 % річних від простроченої суми за весь період прострочки у розмірі 49 284,69 грн. Між тим, на переконання суду, підстав для солідарного стягнення заявлених відповідачем 1 481 625,60 грн в якості боргу, що еквівалентно 53 000,00 доларів США, немає, оскільки іпотекодавець на власний розсуд, відповідно до його письмової вимоги від 4 лютого 2019 року, яка стала однією з правових підстав для реєстрації за ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки, фактично задовольнив свої вимоги про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (сумою наданої позики, вказавши у вимозі про повернення боргу лише 1 470 273,00 грн (еквівалент 53 000,00 доларів США), тобто суму основного зобов`язання, встановлену у договорі позики від 17 жовтня 2018 року, тому такий борг є погашеним з моменту реєстрації іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки - 26 березня 2020 року, а їх повторне задоволення, як в цьому випадку - за судовим рішенням, буде вважатися подвійним стягненням, що є неприпустимим.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У даній справі між сторонами виник спір щодо повернення перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя у зв`язку з набуттям останнім у власність предмета іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку» тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 зазначеного Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Водночас відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За приписами статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина п`ята статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Системний аналіз вищевказаних положень Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, зокрема, таких як: визначення в установленому порядку вартості іпотечного майна.

ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , просила стягнути з відповідача на її користь суму перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог іпотекодержателя у розмірі 1 647 210,00 грн на підставі частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку», посилаючись на те, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , на момент звернення стягнення на неї у позасудовий спосіб майже вдвічі перевищувала вартість забезпечених вимог кредитора за договором позики та становила 3 475 000,00 грн, що еквівалентно 125 000,00 доларів США.

За змістом статті 5 Закону «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Згідно зі статтею 582 ЦК України оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. Оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом.

Оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції вірно установив, що звіт про оцінку майна - житлового приміщення двокімнатної квартири, загальною площею 89,50 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , складений 25 березня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_1 та згідно якого за використанням порівняльного методичного підходу ринкова вартість квартири становила 2 416 234,00 грн, засвідчує, що в дійсності огляд об`єкта оцінки не проводився і до цього звіту не приєднано жодного відповідного документа за наслідками його натурного обстеження, доказів проведення фото фіксації тощо (а.с. 80-87а, т. 1).

В матеріалах справи також відсутні докази звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_3 як власника іпотечного майна з вимогою надання доступу до приміщень квартири для проведення оцінки.

Частиною третьою статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, звіт про оцінку такого майна додається до акта оцінки майна.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець із власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (далі - Національний стандарт № 1), є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах.

Національним стандартом № 1 (пункти 50 - 55), зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.

Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442 (далі - Національний стандарт № 2), є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Частиною шостою статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Таким чином, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 та з урахуванням Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.

Так, згідно з пунктом 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема ознайомлення з об`єктом оцінки.

Відповідно до пункту 51 Національного стандарту № 1 незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Водночас згідно з пунктом 56 Національного стандарту № 1 звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Крім того, статтею 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Отже, виходячи з наведених норм, не зважаючи на вибір експертом методичного підходу до оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом забезпечення доступу до нього.

Аналогічного висновку щодо порядку проведення оцінки майна боржника дійшов Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 523/17998/17.

Більше того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) зазначено про правильність висновків судів про те, що оцінка предмета іпотеки здійснена суб`єктом оціночної діяльності шляхом застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва, а тому вона не відповідає дійсній ринковій вартості спірного нерухомого майна.

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правомірно вважав, що оцінка предмета іпотеки, яка здійснена суб`єктом оціночної діяльності шляхом застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта нерухомості, не може вважатися повною та об`єктивною, і, як наслідок, не відповідає дійсній ринковій вартості квартири АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи також відсутнє підтвердження того, що саме вказаний вище звіт про оцінку предмета іпотеки та зазначена у ньому ринкова вартість предмета іпотеки прийняті сторонами для розрахунків за договором іпотеки від 17 жовтня 2018 року. Всупереч статті 37 Закону України «Про іпотеку» у вимозі від 4 лютого 2019 року не було зазначено ціни, за якою предмет іпотеки буде переходити у власність іпотекодержателя, а іншої вимоги із зазначенням інформації про вартість майна, за якою в подальшому відбувається зарахування вимог за договором позики, ОСОБА_1 іпотекодавцю не надсилав.

Разом з тим, відповідно до звіту про оцінку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , складеного 23 березня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Адаміл» на замовлення ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 на підставі довіреності від 17 жовтня 2018 року, станом на 20 березня 2020 року вартість вказаного вище житлового приміщення становила 3 475 000,00 грн, що за офіційним курсом НБУ на день проведення оцінки еквівалентно 125 000,00 доларів США (27,8025 грн/1,00 долар США) (а.с. 23-51, т. 1).

Відповідачем не надано і матеріали справи не містять доказів неотримання оцінювачем ТОВ «Адаміл» необхідної та достовірної інформації про квартиру АДРЕСА_1 , для проведення оцінки.

Таким чином суд першої дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем за первісним позовом надано належні та допустимі докази на підтвердження наявності перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки, який набуто іпотекодержателем у власність, над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, про усунення яких вказувалося іпотекодержателем у вимозі від 4 лютого 2019 року, а саме щодо повернення суми отриманої позики у розмірі 1 470 273,00 грн (еквівалент 53 000,00 доларів США за курсом НБУ), оскільки дійсна ринкова вартість предмета іпотеки становила 3 475 000,00 грн (еквівалент 125 000,00 доларів США за курсом НБУ на день проведення оцінки).

Колегія суддів за результатом дослідження матеріалів справи погоджується із тим, що ринкова вартість квартири визначена у складеному на замовлення відповідача звіті про оцінку майна не може вважатися достовірною через проведення такої без особистого огляду спірного житлового приміщення та відсутність у звіті від 25 березня 2020 року відповідних пояснень і обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки.

Отже, висновки суду першої інстанції про виникнення у ОСОБА_3 як іпотекодавця права на відшкодування іпотекодержателем ОСОБА_1 у зв`язку з набуттям ним права власності на предмет іпотеки за дійсною ринковою вартістю, визначеною на момент такого набуття, у розмірі 3 475 000,00 грн (еквівалент 125 000,00 доларів США), перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог та визначеної самостійно іпотекодержателем станом на момент їх пред`явлення (письмова вимога від 4 лютого 2019 року) у виді неповернутої суми позики в розмірі 1 470 273,00 грн (еквівалент 53 000,00 доларів США), є законними і обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд неправильно розтлумачив норми частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» та статі 534 ЦК України, не врахувавши, що за рахунок вартості предмету іпотеки, яка складала 2 416 234,00 грн (еквівалент 87 000,00 доларів США) ним було погашено борг по неустойці (пені), що виникла на підставі договору позики з додатковими угодами до нього, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки у даному випадку правила пункту 5.2 договору іпотеки та статті 534 ЦК України щодо виконання грошового зобов`язання у встановленій черговості не підлягали застосуванню з огляду на те, що відповідно до його письмових вимог про усунення порушень від 4 лютого 2019 року він передбачив і вимагав першочергове та єдине погашення основної суми боргу в сумі 1 470 273,00 грн (еквівалент 53 000,00 доларів США), а наявна грошова сума у вигляді дійсної ринкової вартості предмета іпотеки була більшою за виставлену до погашення іпотекодержателем суму боргу і вимоги кредитора в повному обсязі могли бути задоволені.

З наведених вище підстав колегія суддів також не приймає до уваги доводи відповідача про те, що у довідці іпотекодержателя від 26 березня 2020 року, яка надавалася нотаріусу для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, було повідомлено про заборгованість позичальника та поручителя за договором позики станом на 26 березня 2020 року на загальну суму 13 591 626,18 грн. Крім того, в матеріалах справи відсутнє достовірне підтвердження того, що вказана довідка, яка підписна лише ОСОБА_1 без зазначення інших ідентифікуючих ознак, саме у вказаній відповідачем редакції подавалася ним державному реєстратору для набуття права власності на іпотечне майно.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем виконані всі вимоги для подачі документів на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення реєстрації права власності, а ніяких додаткових погоджень вартості предмету іпотеки з власником майна чинним законодавством не передбачено, не відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19), в якій досліджувалося питання відсутності/наявності інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.

Колегія суддів на спростування зазначених доводів відзначає, що неповідомлення боржника про ціну, за якою майно набувається у власність, позбавляє його можливості оспорити її в разі незгоди та позбавляє боржника гарантій, встановлених статтею 37 Закону України «Про іпотеку», а також підтвердження того, в якій частині заявлена сума боргу вважається погашеною, що і було предметом розгляду в суді першої інстанції у даній справі.

За таких обставин, встановивши, що з метою погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 17 жовтня 2018 року у розмірі 1 480 290,00 грн, що еквівалентно 53 000,00 доларів США, було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на нього, а дійсна ринкова вартість вказаного майна на день набуття права власності, тобто станом на 26 березня 2020 року згідно звіту про оцінку нерухомого майна від 23 березня 2020 року становить 3 475 000,00 грн, що еквівалентно 125 000,00 доларів США, суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування відповідачем позивачу різниці у вартості предмета іпотеки та розмірі забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Оскільки 90 відсотків вартості предмета іпотеки складає 3 127 500,00 грн (3 475 000,00 грнх 90%), зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 1 647 210,00 грн (3 127 500,00 грн /ринкова вартість предмета іпотеки/ - 1 480 290,00 грн /сума боргу за договором позики/) відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, незважаючи на те, що відповідач задовольнив свої вимоги як кредитора за рахунок предмета іпотеки тільки на суму 1 470 273,00 грн (еквівалент 53 000,00 доларів США станом на 4 лютого 2019 року).

Висновків про можливість застосування до подібних правовідносин статті 37 Закону України «Про іпотеки» дійшов Верховний Суд у постановах від 19 січня 2020 року у справі № 707/552/17 (провадження № 61-44335св18) та від 28 жовтня 2021 року у справі № 756/11048/15-ц (провадження № 61-8729св20).

Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення коштів ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування за наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводів не вбачається.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для частково задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та солідарного стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на його користь пені і 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором позики з огляду на таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Статтями 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов`язку, а у випадках порушення такого обов`язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 598 ЦК України).

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Наведена норма прав передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по інших іпотечних договорах, приводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки.

Такі правові висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 756/31271/15-ц (провадження № 61-4156св18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18).

Тобто частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилася після позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Саме такого правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 3 серпня 2021 року у справі № 814/775/20 (провадження № 61-7990ав21), від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39107св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц (провадження № 61-43694св18), у справі № 646/7699/13-ц (провадження № 61-9822св18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц (провадження № 61-26751св18), від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16 (провадження № 61-13148св19), від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17 (провадження № 61-21241св19).

Крім того, у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) Велика Палата Верховного Суду погодилась, зокрема, з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.

Отже, положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 336/7326/17 (провадження № 61-48527св18) зазначено, що в приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи чи документ. Проте недійсність (нікчемність чи оспорюваність), з урахуванням її направленості на не допущення або присікання порушення цивільних прав та інтересів чи їх відновлення, не може стосуватися вимоги. По своїй суті в частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено спеціальну підставу припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання. Тобто, частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є спеціальною нормою, яка поширюється лише на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Тобто це правило поширюється на усі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя на основне зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання значення не має.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 725/3690/17(провадження № 61-14297св19) вказано, що позивач вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договорів, тому будь-які наступні його вимоги щодо виконання боржниками основного зобов`язання є недійсними відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. За таких обставин відсутні правові підстави, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання після задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Отже, ухвалюючи оскаржуване судове рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції неправильно застосував до виниклих правовідносин норми матеріального права, оскільки ОСОБА_1 скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 89,50 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на його користь сум заборгованості по пені та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором позики, які залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

Посилання ОСОБА_1 на те, що у вимозі від 4 лютого 2019 рокуним було зазначено, що у разі невиконання основного зобов`язання наступає відповідальність згідно з вимогами умов договору та чинного законодавства, а окрім існуючої суми тіла позики, зазначено про те, що у разі невиконання вимоги будуть нараховані відсотки за невиконання умов договору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, її учасникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 повністю спростовують необґрунтовані та неправильні висновки суду першої інстанції в частині вирішеного зустрічного позову ОСОБА_1 .

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення зустрічного позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у повному обсязі.

В частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення коштів рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки в цій частині воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

На підставі викладеного зі ОСОБА_1 стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_2 у межах даної справи, а саме 15 765,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року в частині частково задоволеного зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 765,00 грн(п`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять гривень) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко