Справа № 199/5772/22
РІШЕННЯ

Іменем України

15.02.2023

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Подварченко А.Ю.,

за участі позивача та відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права користування домоволодінням,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про припинення права користування відповідачем домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 . Позов обґрунтований тим, що місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач є власником вказаного домоволодіння, шлюб із відповідачем припинений в результаті його розірвання на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2022 р., позивач та відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначається позивачем при зверненні до суду, відповідач після укладення шлюбу з дозволу позивача заселилася в домоволодіння та набула, таким чином, право користування чужим майном, після розірвання шлюбу у відповідача припинилася єдина обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, але відповідач до цього часу продовжує проживати у будинку та чинить перешкоди позивачу у користуванні майном.

Позивач вимоги позову підтримав повністю.

Відповідач позов не визнала.

У відзиві на позову заяву (а.с. 77-81) відповідач заперечувала проти задоволення позову повністю.

Відповідно до заперечень відповідача, відповідач не має будь-якого іншого житла, та, враховуючи вказану обставину, відповідач до 14.12.2022 р. проживала у житлі позивача та опікувалася дитиною.

Відповідач заперечує проти доводів позивача щодо того, що її реєстрація місця проживання в одному будинку із позивачем негативно впливає на спільного сина та його стан здоров`я. Відповідач просила врахувати, що у їх спільного сина виявлений синдром рузових порушень в результаті пренатального гіпоксичного пораження ЦНС, недоношеність, діабетична фетопатія та анемія легкого ступеня та ін., у зв`язку з чим потребує постійного догляду.

Протягом всього спільного із позивачем життя позивач виявляв залежіть від алкоголю, починаючи з 2018 року, позивач разом із сусідами за місцем проживання почав систематично вживати алкогольні напої, перебуваючи у стані сп`яніння, провокував відповідача та втягував в безпідставні сварки задля з`ясування приватних відносин, намагався завдати тілесних ушкоджень, що відбувалося на очах дитини та стало підставою для звернення позивачем до поліції та складання відповідних заяв. Позивач створював нестерпні умови для проживання відповідача та намагався регулярними сварками припинити проживання відповідача разом із сином. Не маючи змоги терпіти, відповідач з метою збереження психологічного стану дитини знайшла тимчасовий притулок у будинку родичів неподалік від місця проживання позивача та сина ( АДРЕСА_2 ).

Відповідач протягом сімейного життя із позивачем, не зважаючи на те, що сімейний бюджет не був спільним, намагалася приймати фінансову участь в утриманні будинку.

Кожного тижня з понеділка по п`ятницю відповідач відвідує сина за місцем його проживання, виконує функції, пов`язані з розвитком та належним існуванням сина, який тягнеться до матері та чекає її повернення кожного разу, батьківські обоявзки відповідач виконує сумлінно, спостерігається прогрес у розвитку розумового та психо - емоцйного стану ОСОБА_3 .

На переконання відповідача, позивач не надав доказів, що реєстрація його колишньої дружини створює перешкоди позивачу у користуванні чи розпорядженні майном, також відповідач просила суд врахувати, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, необхідно брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20).

Відповідач також просила суд врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25 серпня 2020 року (справа № 592/345/17 (провадження № 61-1289св17), відповідно до якої у своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

В окремо наданій суду заяві відповідач зазначила, що заперечує проти позову, що їй не має де проживати, та у спірному житлі проживає її дитина.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , з 26.05.2009 р. (а.с. 39). За вказаною адресою мешкає відповідач фактично не мешкає, винаймає кімнату поруч із вказаним будинком,

Домоволодіння АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності (а.с. 13 - 14).

Сторони у даній справі є колишнім подружжям, шлюб між якими (був укладений 16.12.2011 р.) розірваний на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2021 р. у справі №199/4649/21 (2/199/2710/21) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу ( ОСОБА_5 ).

Позивач фактично мешкає за адресою належного йому домоволодіння разом із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 (а.с. 59).

Дитина має порушення інтелектуального розвитку легкого ступеня, навчається за програмою розвитку дітей з розумовою відсталістю (а.с. 65, 68), навчається у дошкільному відділенні комунального закладу освіти «Спеціальна шкода «ШАНС» Дніпропетровської обласної ради» і не знаходиться на повному державному забезпечення (а.с. 66).

Місце проживання неповнолітньої дитини визначено разом із батьком рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2022 р. (справа 199/2748/22) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , де третя особа Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про встановлення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про встановлення місця проживання малолітньої дитини (а.с. 90-92).

ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи безстроково, що підтверджується відповідною довідкою до акта огляду МСЕК (а.с. 49).

ОСОБА_2 має захворювання на цукровий діабет 1 типу у важкій формі та ін., що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №12980 (а.с. 57-58).

ОСОБА_2 працює, що підтверджується довідкою з місця роботи, трудовою книжкою, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с. 51-54).

ОСОБА_2 зверталася до поліції через застосування до неї з боку ОСОБА_1 домашнього насильства, та відносно кривдника був виданий терміновий заборонний припис (а.с. 86).

Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту прав позивача, як власника житла.

Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Гарантуючи захист права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них (ст.ст. 379, 380 ЦК ).

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час та спосіб в тому числі і шляхом виселення. Аналогічна Правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-709цс16 в Постанові від 16.11.2016 року.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява №30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

За ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Як встановлено судом, відповідач на даний час фактично не проживає, втім, зареєстрована у спірному житловому будинку з 26.05.2009 р. і по теперішній час, як член сім`ї власника житла.

Іншого житла відповідач не має, є інвалідом 3 групи безстроково, є хворою на цукровий діабет та супутні хвороби, має сина, який потребує постійного стороннього догляду із виявленими порушеннями розвитку, який фактично мешкає за адресою спірного житла.

Реєстрація місця проживання відповідача проведена згідно з вимогами чинного законодавства, відповідач вимушено через поведінку позивача, який є кривдником та зазнав обмежень в результаті вчинення домашнього насилля, винаймає кімнату та мешкає поруч із спірним житлом, іншого житла не має, а тому задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав відповідача. Доводи позивача про те, що йому потрібно налагоджувати особисте життя, не спростовують наведені вище висновки суду.

З огляду на встановлені судом факти, втручання у право відповідача не є пропорційним у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції: визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, фактично призведе до загрози її існування та життя, та існування та життя її малолітнього сина, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено (п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 12, 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 76-80, 89, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст. 273, п. 1 ч. 1 ст. 274, ст. 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права користування домоволодінням відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Дата складення повного судового рішення 20 лютого 2023 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї