КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/4132/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2263/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року у складі судді Миколаєць І.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора-приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ОСОБА_2 про скасування рішення приватного нотаріуса та державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до державного реєстратора-приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М., третя особа: ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ОСОБА_2 про скасування рішення приватного нотаріуса та державної реєстрації.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року провадження по справі закрито на підставі п.1.ч.1 ст. 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір у даній справі є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки цей спір не є спором фізичної особи із суб`єктом владних повноважень з приводу виконання ним владних управлінських функцій, а тому справу слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

До апеляційної скарги приєднався ОСОБА_2 та просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Колегія суддів, заслухавши адвоката Верчика І.Є. в інтересах ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом порядку.

Від представника ТОВ «ФК «Вектор Плюс» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Між тим, колегія суддів не визнає вказані причини поважними та звертає увагу на те, що попередньо представником товариства уже заявлялося клопотання про відкладення розгулу справи призначеного на 22.12.2022 з підстав представництва інтересів в іншому судовому засіданні в іншому суді.

Для попередження затягування розгляду справи з урахуванням належного повідомлення часників справи, колегія суддів вважає за можливе слухати справу за відсутності осіб, які не з`явилися.

Відповідно до положень ч. 4 чт. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскаржувана ухвала постановлена з істотним порушенням процесуальних прав.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.03.2017 відкрито провадження у справі й розгляд справи призначено у судовому засіданні з викликом учасників справи.

Відповідно до ухвали суду від 13.09.2017 до участі у справі в якості 3-ї особи залучено ОСОБА_2 .

У подальшому, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2018 визначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.109,110).

Відповідно до справи, копію ухвали суду від 26.03.2018 судом було направлено позивачці до відома, проте поштове відправлення повернулося до районного суд без вручення адресату ( а.с. 112).

Ухвалюючи рішення про зміну порядку розгляду справи за участі сторін на спрощене позовне провадження, районний суд керувався положеннями ч. 1 ст.274 ЦПК, якою передбачено, що у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.

Між тим, районний суд неправильно витлумачив зміст положень ст.274 ЦПК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Разом з тим, районний суд належним чином не врахував, що предметом заявленого спору є рішення державного реєстратора, пов`язаного з перереєстрацією права власності іпотечного майна з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Отже, справа, яка переглядається, не відноситься до виключень, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Заявлений спір не впливає з трудових відносин та не віднесено розгляд позову ОСОБА_1 до малозначних справ й положеннями до вимог ст. 19 ЦПК України.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), становить фундаментальний принцип, та має на увазі зокрема право на «усне слухання». При цьому право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 24, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).

Системний аналіз змісту зазначених норм дає підстави для висновку про те, що приписи ч.1 ст. 274 ЦПК, якою передбачено, що у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин за наявними у справі матеріалами без повідомлення сторін не можуть бути застосовані судом до виниклих правовідносин.

Змінюючи порядок розгляду справи з відкритого судового засідання на спрощене провадження без повідомлення учасників справи, районний суд належним чином не врахував, щопредметом заявленого позову є немайнові вимоги - про скасування рішення приватного нотаріуса та державної реєстрації.

Отже, розгляд цієї справи судом першої інстанції мав відбуватися з повідомленням (викликом) учасників справи.

Таким чином, районний суд на вказане належної уваги не звернув, оцінки зазначеним обставинам не надав та дійшов помилкового висновку про можливість розгляду справи за позовом ОСОБА_1 без повідомлення учасників справи - в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами.

Основними засадами судочинства, відповідно до частини першої статті 129 Конституції України, визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Зазначене позбавило позивачку права мати реальну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане, у свою чергу, перешкодило стороні належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.

У постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 925/1476/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідно до пункту 7 частини третьої статті 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Окрім цього колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що заявлений у справі спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, враховуючи наступне.

Відповідно до справи, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 09.11.2004, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чуйко А.О.

25.04.2008 між чоловіком позивачки - ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 2706/0408/88-228, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 85000 дол. США зі строком до 25.04.2018.

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 25.04.2008 між позивачкою та ВАТ «Сведбанк», був укладений іпотечний договір № 2706/0408/88-228-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Голубничною О.В., за яким предметом договору є квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М. на підставі іпотечного договору прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28725444 від 14.03.2016 р., згідно з яким за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» проведено державну реєстрацію права власності на іпотечне майно.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових відносин, а також інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною другою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАСУ країни).

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України в редакції від 03 жовтня 2017 року, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України (у редакціях, чинних на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказувала про відсутність підстав для переходу права власності до факторингової компанії, з огляду на незаконність дій приватного нотаріуса, а також про скасування його рішення через недотримання останнім вимог законодавства.

Отже, спір виник з приводу порушення права власності позивачки на квартиру внаслідок дій відповідача і приватного нотаріуса щодо реєстрації такого права за ФК «Вектор Плюс» та направлений на перевірку законності дій іпотекодержателя з дотримання порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги до приватного нотаріуса мають розглядатися у порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав є похідними від спору щодо такого майна, як передбачено у ч.1 ст.19 ЦПК України.

Зазначена справа відноситься до спорів щодо права на предмет іпотеки, тобто права цивільного, отже має розглядатися судом цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції помилково вважав, що вказаний спір виник із учасником публічно-правових відносин і стосується його управлінських рішень та дій як суб`єкта владних повноважень, а тому цей спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства та дійшов неправильного висновку про закриття провадження у справі, залишивши поза увагою те, що спірні правовідносини пов`язані із реєстрацією майнових прав, що виникли на підставі договірних відносин та безпосередньо впливають на цивільні права вказаних суб`єктів щодо нерухомого майна, а вимоги до приватного нотаріуса витікають (є похідними) саме із цивільних

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали

Отже розгляд судом справи у порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, за відсутності належного повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання, у відсутність правових підстав до закриття провадження у справі, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та направлення справи для продовження розгляду..

За таких обставин, ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року підлягає скасуванню, а справа - направленню до того ж суду для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: