УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 200/10545/19

провадження № 61-1402ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Нивотрудівська сільська рада Апостолівського району Дніпропетровської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Корчевний Андрій Васильович, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Нивотрудівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Нивотрудівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні майном.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 4 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 4 жовтня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.

Визнано незаконним і скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова С. В. № 46947594 від 21 травня 2019 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , форма власності приватна, розмір частки 1/1 на об`єкт нерухомого майна, квартиру, реєстраційний номер об`єкта 101, загальною площею 121 кв.м, житловою 113,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , видане 26 жовтня 2005 року виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради, з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на нерухоме майно 101.

Визнано незаконним і скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова С. В. № 46946160 від 21 травня 2019 року про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , форма власності приватна, розмір частки 1/1 на об`єкт нерухомого майна, квартиру, реєстраційний номер об`єкта 101, загальною площею 121 кв.м, житловою 113,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, № 14226, виданий 2 жовтня 2017 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Н. А., з одночасним визнанням речових прав ОСОБА_1 на нерухоме майно 101, зареєстрованих відповідно до договору купівлі-продажу, № 14226, виданого 2 жовтня 2017 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Н. А. і запис про державну реєстрацію права власності № 22619249 від 2 жовтня 2017 року.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні квартирою

АДРЕСА_2 .

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 125 грн у відшкодування судового збору.

Не погоджуючись з постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Корчевний А. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 4 жовтня 2022 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Касаційна скарга містить клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, яке суд не вирішує, оскільки касаційна скарга заявником подана з додержанням строків, установлених статтею 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 рокузаявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18), у постанові Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-42871св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська виходив з того, що державний реєстратор, ухвалюючи рішення про скасування записів про право власності на спірне нерухоме майно, діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вказав, що державний реєстратор правильно виходив із наявності постанови Верховного Суду від 6 березня 2019 року, прийнятої у справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-42871св18), якою рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року про визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 скасовано.

Суд першої інстанції зазначив, що дії державного реєстратора щодо прийняття рішення про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_2 , виданого 26 жовтня 2005 року виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради, яке є чинним та дійсність якого в судовому порядку не оспорена, відповідали чинному законодавству.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку, що, ухвалюючи рішення про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , державний реєстратор вийшов за межі своїх повноважень, оскільки без судового рішення фактично визнав договір купівлі-продажу від 2 жовтня 2017 року, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , недійсним і застосував наслідки недійсності правочину (реституцію), визначивши ОСОБА_2 власником квартири АДРЕСА_2 .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 3 листопада 2005 року на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 , виданого 26 жовтня 2005 року виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року розірвано шлюб, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; в порядку поділу майна подружжя виділено в натурі та визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру

АДРЕСА_2 загальною площею 121 кв.м, житловою площею 113,5 кв.м.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня

2016 року - без змін.

2 жовтня 2017 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 в порядку та на умовах, визначених цим договором, квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 121 кв.м, житловою площею 113,5 кв.м.

Пунктом 1.3 договору визначено, що квартира, яка відчужується, належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року.

Договір купівлі-продажу квартири 2 жовтня 2017 року посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н. А., зареєстровано в реєстрі за № 14226.

27 жовтня 2017 року ОСОБА_4 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .

Постановою Верховного Суду від 6 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без змін, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області

від 25 липня 2018 року в частині поділу майна подружжя скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У вказаній постанові касаційний суд дійшов висновку, що у порушення вимог статей 76-81, 84, 228, 229, 235 ЦПК України суди належно не дослідили та не надали оцінки об`єктам, що підлягають поділу, а саме, яке майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а яке є особистою приватною власністю; не визначили вартість майна, що підлягає поділу, та чи можливо застосувати до спірних правовідносин вимоги частини третьої

статті 70 Сімейного кодексу (далі - СК) України, відійшовши від рівності часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У подальшому ОСОБА_2 звернувся у позасудовому порядку до державного реєстратора для державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 2 липня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишено без розгляду за заявою позивача.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що державним реєстратором Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальовим С. В. на підставі звернення ОСОБА_2 прийнято наступні рішення щодо квартири АДРЕСА_2 :

- 20 травня 2019 року - рішення про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , підстава - постанова Верхового Суду від 6 березня 2019 року у справі № 200/15089/16-ц;

- 21 травня 2019 року - рішення про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 (форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 на об`єкт нерухомого майна - квартиру, об`єкт житлової нерухомості, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальна площа 121 кв.м, житлова площа 113,5 кв.м) на квартиру АДРЕСА_2 ; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу номер 14226, виданий 2 жовтня 2017 року, видавник - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Н. А.;

- 21 травня 2019 року - рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 (форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 на об`єкт нерухомого майна - квартиру, об`єкт житлової нерухомості, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальна площа 121 кв.м, житлова площа 113,5 кв.м) на квартиру АДРЕСА_2 ; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 , видане 26 жовтня 2005 року, видавник: виконавчий комітет Бабушкінської районної ради; постанова Верховного Суду від 6 березня 2019 року.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Частиною першою статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень державного реєстратора, закріплено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

За таких обставин рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є рішенням щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Відповідне рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

При цьому, відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень державного реєстратора, державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Апеляційний суд, встановивши, що, приймаючи рішення про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 , який набув таке право відповідно до договору купівлі-продажу від 2 жовтня 2017 року, державний реєстратор вийшов за межі своїх повноважень, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і фактично визнав договір купівлі-продажу від 2 жовтня 2017 року недійсним та застосував наслідки недійсності правочину, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

З огляду на дійсність договору купівлі-продажу від 2 жовтня 2017 року (недійсність правочину судом не встановлена), у державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова С. В. підстави для реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 відсутні.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18), у постанові Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-42871св18), відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у справі № 200/10545/19.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Корчевний А. В., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність постанови суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Корчевний А. В., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Корчевний Андрій Васильович, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Нивотрудівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні майном.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук