Провадження № 2/357/253/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 березня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І.

за участю секретаря - Сокур О. В.,

представника відповідача - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи - Кисельової В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2022 року ОСОБА_4 , який є представником ОСОБА_2 , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області в інтересах останнього з позовною до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини.

Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.04.2005 року по 21.05.2019 року. Від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю.

Позивачу на праві особистої приватної власності належить житлове приміщення, загальною площею 44 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час шлюбу в зазначеній квартирі були зареєстровані позивач, відповідачка та їх малолітній син.

Після розірвання шлюбу відповідачка з сином прийняли рішення самостійно виселитися з вищевказаної квартири, повертатися наміру не мають.

У зв`язку з цим, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.08.2020 року у справі № 357/4216/20 відповідачку було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (РНР НОМЕР_1 ).

Крім того, керуючись приписами ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України про те, що право на присудження аліментів на утримання дитини має той з батьків, з ким проживає дитина, відповідачка звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області та 20.02.2019 р. отримала рішення у справі № 357/13606/18 про стягнення з позивача аліментів на утримання сина, в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 15.11.2018 р. і до повноліття дитини.

Однак не дивлячись на те, що питання зміни місця проживання сина було узгоджене між усіма зацікавленими сторонами (ст. 160 Сімейного кодексу України), в квартирі позивача, відповідачка та син з 2019 року більше не проживають, отримують аліменти, зняти дитину з реєстрації тільки за присутності батька позивач можливості не має, що створює йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Таким чином, враховуючи, що відповідачка і син вирішили виселитися з квартири позивача самостійно, на таку зміну місця проживання дитини також погодився позивач, а в квартирі позивача, відповідачка та син не проживають більше одного року, вважає що існують достатні підстави для припинення у ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Просив суд визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 1-6 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2022 року ( а. с. 36 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

09 листопада 2022 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 40 ).

29 листопада 2022 року за вх. № 42486 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 41 ).

Згідно отриманої відповіді відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 18.03.2021 року.

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача.

Ухвалою судді від 01 грудня 2022 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення ( викликом ) сторін та призначено судове засідання у справі на 21.12.2022 року ( а. 42-43).

21 грудня 2022 року розгляд справи було відкладено на 18.01.2023 року ( а. с. 51 ) у зв`язку з клопотанням відповідача по справі ( а. с. 45 ) та третьої особи ( а. с. 50 ).

18 січня 2023 року справа була знята з розгляду у зв`язку з знеструмленням приміщення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області та відкладена на 09.02.2023 року ( а. с. 58 ), зазначене також підтверджується Актом від 18.01.2023 року ( а. с. 57 ).

09 лютого 2023 року за вх. № 5711 судом було отримано письмові пояснення від представника відповідача ( а. с. 67-68 ).

09 лютого 2023 року за клопотанням представника відповідача, розгляд справи було відкладено на 13.03.2023 року ( а. с. 76-78 ).

22 лютого 2023 року за вх. № 7457 судом отримано рішення виконавчого комітету БМР від 14.02.2023 року за № 101 про вирішення судового спору щодо визнання малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В судове засідання позивача та його представник не з`явилися, 13.03.2023 року за вх. № 10446 судом отримано від представника позивача ОСОБА_4 заява, в якій останній просив розгляд справи провести за відсутності сторони позивача та позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Дульдієр О.П., який діє на підставі Ордеру серії КС № 763297 від 16.01.2023 року в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, надав пояснення аналогічні викладеним у письмових поясненнях та просив відмовити позивачу в задоволенні вимог.

Представник третьої особи Кисельова В.М., яка діє на підставі довіреності ( а. с. 66 ) в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила суд залишити вимоги позивача без задоволення, оскільки такі вимоги останнього порушують законі інтереси дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, якій було розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2019 року ( а. с. 26-28 ).

Вказане судове рішення набрало законної сили 21.05.2019 року.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч. 4 ст. 82 ЦПК України ).

Так, від даного шлюбу у подружжя народилася дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що в матеріалах справи свідчить свідоцтво про народження останнього серії НОМЕР_2 , виданого 18.08.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис за № 1382, де батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( а. с. 15 ).

З договору дарування частки квартири від 10.08.2009 року вбачається, що ОСОБА_2 належить 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ( а. с. 16-17 ).

Згідно з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.08.2009 року, 1/2 частина квартири АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування ( а. с. 18 ).

З Довідки управління адміністративних послуг БМР від 03.06.2019 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 3 осіб: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ( син ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 25 ).

В судовому засіданні встановлено та не спростовано з боку представника відповідача, що відповідача ОСОБА_3 на підставі рішення суду було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом, позивач просив визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням його сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки реєстрація останнього створює йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст. 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Враховуючи наведене, при розгляді справ про зняття дитини з реєстрації у спірному житлі, де вона зареєстрована зі згоди власника/співвласника, необхідно до суду надавати належні та допустимі докази на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє їй перешкоди у користування належним їй жилим приміщенням.

Як встановлено в судовому засіданні, дитина була зареєстрована у спірній квартирі зі згоди позивача.

Однак, з боку позивача не було надано суду жодного належного та допустимого доказу тому, що реєстрація його сина, спричиняє останньому перешкоди у користуванні належним йому жилим приміщенням.

Згідно статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Встановлено, що станом на час розгляду вказаної справи, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є малолітньою дитиною.

Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Встановлено та на спростовано з боку представника відповідача, що дитина проживає разом із свою матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 у належній їй 1/3 частини, яка належить останній на праві власності, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.12.2018 року ( а. с. 75 ).

Як встановлено судом, свого іншого житла, окрім реєстраційного місця проживання, дитина не має, належних доказів в спростування зазначеному, позивачем не надано.

Проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові ВС від 27.12.2018 у справі № 759/19394/15-ц.

У вищевказаній постанові Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що доводи ОСОБА_3 про відсутність у дитини права на користування спірним житлом з тих підстав, що вона проживає за місцем проживання своєї матері, яка є власником частини житла й повинна бути там зареєстрована, є необгрунтованими, оскільки ОСОБА_4 є батьком дитини і має рівні з ОСОБА_5 права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України). Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, через свій вік дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом.

Зазначеної позиції дотримується Верховний Суд у постанові ВС від 27.12.2018 у справі № 759/19394/15-ц.

У зазначені постанові Верховний Суд відхилив доводи касаційної скарги стосовно того, що фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована лише з тим із батьків, з яким вона проживає, оскільки стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Крім того, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що через свій вік дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До того ж, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування (ч.4-5 ст.19 СК України).

З боку органу опіки та піклування суду було надано висновок, рішення № 101 від 14 лютого 2023 року про вирішення судового спору щодо визнання малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, що прийняття Білоцерківським міськрайонним судом Київської області рішення про визнання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_5 суперечить його інтересам, оскільки це може призвести до звуження обсягу його існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Отже, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України.

Така правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 03 квітня 2019 року по справі № 210/1857/15-ц, провадження № 61-9505св18 та в постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 592/152/17.

В постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року по справі № 210/1857/15-ц, провадження № 61-9505св18 зазначено, обгрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що факт непроживання батька дитини - позивача ОСОБА_4 у спірній квартирі з січня 2014 року не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини, а право користування жилим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їй у майбутньому визначити свої місце проживання самостійно відповідно до положень частини четвертої статті 29 ЦК України. Верховний Суд зауважує, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

При звернені до суду з вказаною позовною заяво, останнім було понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн., про що в матеріалах справи свідчить квитанція від 07.11.2022 року ( а. с. 32 ).

Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, не підлягають і стягненню судові витрати з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. ст. 6, 19 СК України, ст. ст. 15, 16, 29, 317, 391 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 89, 133, 141, 187, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 ( адреса проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради ( адреса місцезнаходження: 09107, Київська область, м. Біла Церква, вул. Першотравнева, буд. 8, ).

Повний текст судового рішення виготовлено 16 березня 2023 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов