Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.01.2023 Справа №607/14410/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Дзюбич В.Л., за участі секретаря Кочмар С. М., представника позивача - адвоката Сагайдака В. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сагайдак В. В., звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу 2/3 частин житлового будинку від 04.05.2005 та на підставі договору дарування 1/3 частини житлового будинку від 09.12.2004, на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Також , пояснює, що вона є власником земельних ділянок площею 0,0420 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 02 0011500) та площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 02 0011499), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак не проживає та ніколи не проживав у вказаному житловому приміщенні із моменту набуття нею права власності, тобто більше десяти років без поважних причин, що підтверджується складеними Актами обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_1 від 27.10.2020 року та від 19.02.2020 року. Пояснює, що відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей його в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться, перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинили. У зв`язку з наведеним, існують підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням, а тому просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 17.01.2023 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача - адвокат Сагайдак В. В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином, відзиву на позов не подав, про поважність причин неможливості прибуття його в судове засідання суд не повідомив. Тому, суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, оскільки щодо заочного вирішення справи не заперечує позивач.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 2/3 частин житлового будинку від 04.05.2005 та на підставі договору дарування 1/3 частини житлового будинку від 09.12.2004, на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується Реєстраційними посвідченнями Тернопільського районного бюро технічної інвентаризації відповідно від 10.06.2005 та від 22.04.2005.

Відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки, серії ЯЕ №294309 від 22.07.2008 та серії ЯЕ № 294351 від 22.07.2008, позивачка є власником земельних ділянок: 1) площею 0,0420 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 02 0011500; 2) площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 02 0011499, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки № 737 від 06.09.2022, виданої виконавчим комітетом Великобірківської селищної ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з актів обстеження житлово-побутових умов від 31.08.2022 та від 22.09.2022, комісією в складі керуючої справами виконкому Волошин Н.С., спеціаліста І категорії селищної ради Мішанець Г. Є., депутата селищної ради Радчук М.Б., мешканки АДРЕСА_2 складено акт яким засвідчено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , де перебуває на реєстраційному обліку, не проживає більше 10 років та особистих речей немає; місце проживання ОСОБА_2 не відоме.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , яка є сусідкою та проживає у будинку АДРЕСА_2 , вказала, що ОСОБА_2 хоч і прописаний, однак не проживає за адресою: АДРЕСА_1 вже більше п`яти років.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 не проживає у будинку АДРЕСА_1 і за вказаною адресою не проживав.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Водночас Верховна Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що відповідач не проживання у спірному житлі без поважних причин понад один рік, його речі та майно там відсутні, участі в утриманні житла не бере.

Отже, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Крім цього, судом установлено, що відповідач будучи зареєстрованим у будинку АДРЕСА_3 , понад один рік не проживає у вказаному помешканні, його речі та майно там відсутні, участі у сплаті комунальних послуг та в утриманні будинку не приймає.

Разом з тим, реєстрація відповідача у спірному будинку створює позивачу перешкоди у вільному володінні та користуванні своєю власністю.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак з урахування вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 29, 81, 141, 263, 265, 280, 282, 284, 287, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручену у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич