Номер провадження: 22-ц/813/4260/23
Головуючий у першій інстанції Шестакова Я.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання Пінькової К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник-адвокат Самодурова Наталія Валеріївна

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року про забезпечення позову до пред`явлення позову, у справі № 522/14766/22 за позовом ОСОБА_2 до Первинної профспілкової організації працівників Державного Підприємства «Адміністрація морських портів України», Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про визнання рішень зборів недійсними

встановив:

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Зупинено дію рішення зборів членів ППОП ДП «АМПУ» від 28 жовтня 2022 року, оформленого протоколом або іншим документом, незалежно від його форми, складеного за результатами проведення 28 жовтня 2022 року зборів членів ППОП ДП «АМПУ».

Заборонено державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств, Міністерства юстиції України), а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження вчиняти дії щодо внесення будь-яких відомостей та/або змін з будь-яких питань до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, проводити реєстраційні дії відносно Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (), в тому числі внесення змін до відомостей про керівника юридичної особи, про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі, підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи, з правом підпису всіх необхідних документів (заяв, анкет, реєстраційних карток, банківських карток, тощо) до набрання законної сили рішення у судовій справі за позовом ОСОБА_2 .

На вказане судове рішення ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Самодурової Н.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення просила скасувати ухвалу суду першої інстанції від 03 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про забезпечення позову, поданої до пред`явлення позову.

За доводами апеляційної скарги суд дійшов помилкового висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 , оскільки спір, що виник між сторонами стосується членства ОСОБА_2 в ППОП ДП «АМПУ» та здійснення ним управління ППОП ДП «АМПУ» на керівний посаді та посилаючись на частину 3 статті 221 КЗпП України вказує, що установлений порядок розгляду трудових спорів не поширюється на спори про дострокове звільнення від виборної платної посади членів громадських та інших об`єднань громадян за рішенням органів, що їх обрали, профспілка у своїй діяльності є незалежною від роботодавців, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, політичних партій та ін. громадських організацій, їм не підзвітна та не підконтрольна, а Акти і дії профспілки та її виборних органів належить до виключної компетенції профспілки.

Водночас зазначає, що положеннями Статуту ППОП ДП «АМПУ», взагалі, не передбачено ні можливості, ні порядку оскарження членами профспілки рішення вищого керівного органу про виключення особи з членів ППОП ДП «АМПУ» чи припинення повноважень з керівництва ППОП ДП «АМПУ», та за змістом Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності» у судовому порядку може бути оскаржено лише рішення профспілкового органу, в якому порушено вимогу про розірвання трудового договору ( контракту) з керівником підприємства, установи або організації, а правовідносини, що виникли між сторонами не мають характеру трудових.

Також скаржниця зазначає, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення судом першої інстанції порушено вимог співмірності, збалансованості інтересів сторін, тому вважає, що вжиття судом заходів забезпечення позову ОСОБА_2 призвело до нівелювання ролі ППОП ДП «АМПУ», як відповідача по цій справі.

Позивачем ОСОБА_9 23 грудня 2022 року подано відзив, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів скарги та законність оскаржуваної ухвали суду просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 03 листопада 2022 року у справі № 522/14776/22 без змін. До відзиву клопотань або заяв ОСОБА_9 не додано, та у змісті відзиву останнім не зазначено.

Інші учасники справи правом на відзив не скористалися.

01 лютого 2022 року від ОСОБА_9 надійшла заява про закриття апеляційного провадження оскільки останній вважає, що оскаржуване судове рішення не стосується прав та обов`язків скаржниці ОСОБА_1 , вона є особою яка не брала участі у цій справі, забезпечення позову спрямовано на припинення протиправного втручання в діяльність організації, незаконної зміни персонального складу профкому, фактичного доступу осіб, яких не обирали члени профспілки, до розпорядження коштами профспілки, ОСОБА_1 не є членом профспілки, оскільки останньою не додано відповідних підтверджень цьому, тому з посиланням на вимоги п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України вважає, що апеляційний суд повинен закрити апеляційне провадження.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду цієї справи.

У поданій 01 лютого 2022 року до суду заяві ОСОБА_9 просив визнати обов`язковою явку скаржниці ОСОБА_1 для надання останньою пояснень зокрема, щодо доводів її апеляційної скарги з якими позивач не погоджується і вважає їх безпідставними, та щодо обставин, які стосуються предмету спору.

Колегією суддів не встановлено передбачених законом підстав для задоволення вказаної заяви ОСОБА_9 та визнання обов`язковою явки в судове засідання скаржниці ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню з огляду на таке.

Апеляційна перевірка судових рішень, ухвалених судом першої інстанції, є гарантією реалізації права на судовий захист.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам не відповідає.

Як убачається із матеріалів справи, із заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції 01 листопада 2022 року до подання позову, вимоги якої судом задоволено, та у передбачений законом строк звернувся до суду із позовом до Первинної профспілкової організації працівників Державного Підприємства «Адміністрація морських портів України», Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про визнання рішень зборів недійсними.

Предметом позову є матеріально правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У позовній заяві ОСОБА_2 просить суд визнати рішення від 21 жовтня 2022 року про проведення зборів членів Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» недійсними; визнати протокол від 28 жовтня 2022 року зборів членів Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», а також рішення, які прийняті згідно даного протоколу недійсними, посилаючись на те, що цими рішеннями, ініційовано проведення зборів та в подальшому припинено його повноваження на виборній посаді голови профспілки, що призвело до порушення прав як члена профспілкової організації, обраного на виборну посаду.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 149,п.1,2 ст. 150 ЦПК України, врахував постанову Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та виходив з того, що забезпечення позову ОСОБА_2 спрямоване перш за все, проти несумлінних дій відповідача, а наведені у заяві обставини свідчать, що невжиття вказаних вище заходів забезпечення позову ускладнить / унеможливить поновлення прав та/або законних інтересів позивача в разі задоволення позову, а також призведе до неефективного захисту прав позивача, і матиме наслідком збереження наявного на час подання заяви стану залишення незмінним суб`єктного складу ППОП ДП «АМПУ», що був чинним на момент ухвалення оскаржених рішень зборів членів ППОП ДП «АМПУ», тому немає підстав вважати, що права майбутніх відповідачів та баланс інтересів будуть порушені, і дійшов висновку про те, що такі заходи забезпечення позову у вигляді зупинення дії рішення зборів членів ППОП ДП «АМПУ» та заборони державним реєстраторам проводити реєстраційні дії на підставі зазначеного рішення відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом майбутніх позовних вимог, доведеності обставин щодо ймовірності ускладнення ефективного захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів, тому дійшов висновку про обґрунтованість заяви ОСОБА_2 та задоволення її вимог.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до положень п. 2, п.10 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, вказаних вимог ОСОБА_2 не дотримано.

Водночас колегія суддів зауважує про таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів`суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіву будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У частині першій статті 1 ЦК України вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Вказаними нормами визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Предметом позову ОСОБА_2 поданого в порядку цивільного судочинства є визнання недійсними рішення від 21 жовтня 2022 року про проведення зборів членів Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», протоколу від 28 жовтня 2022 року зборів членів Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», а також рішень, які прийняті згідно даного протоколу, в якості підстав позову ОСОБА_2 вказує зокрема про те, що вказаними рішеннями, ініційовано проведення зборів та в подальшому припинено його повноваження на виборній посаді голови профспілки, що призвело до порушення прав як члена профспілкової організації, обраного на виборну посаду.

Отже спір, що виник між сторонами стосується членства ОСОБА_2 в ППОП ДП`АМПУ» та здійснення останнім його управління на керівній посаді.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з висновками Конституційного Суду України, викладеними у Рішенні від 09 липня 1998 року у справі № 12-рп/98 за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини першої статті 21 КЗпП України (справа про тлумачення терміну «законодавства»), відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем. Шляхом укладення трудового договору з роботодавцем громадяни реалізують свої конституційні права на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов`язків. Трудовий договір є основним юридичним фактом, з яким пов`язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Отже, основною ознакою трудових відносин є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації.

Встановлення правовідносин між сторонами є важливим та впливає на те, що за відсутності трудових правовідносин між сторонами, що регулюються нормами КЗпП України, не може виникати й порушення відповідачем трудових прав позивача.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 221 КЗпП України визначено, що органами, які розглядають трудові спори, є комісії по трудових спорах та районні, районні у місті, міські чи міськрайонні суди. Проте установлений порядок розгляду трудових спорів не поширюється на спори про дострокове звільнення від виборної платної посади членів громадських та інших об`єднань громадян за рішенням органів, що їх обрали (частина третя зазначеної статті).

Статтею 36 Конституції України встановлено, що громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Громадяни мають право на участь у професійних спілках з метою захисту своїх трудових і соціально-економічних прав та інтересів. Професійні спілки є громадськими організаціями, що об`єднують громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної діяльності. Професійні спілки утворюються без попереднього дозволу на основі вільного вибору їх членів.

Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначено Законом України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі - Закон № 1045-XIV), відповідно до статті 1 якого професійна спілка (профспілка) - це добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання). Первинна організація профспілки - це добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі. Членом профспілки є особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески.

Згідно зі статтею 4 Закону № 1045-XIVзаконодавство про профспілки складається з Конституції України, Закону України «Про об`єднання громадян» (який застосовується до профспілок, якщо інше не передбачено зазначеним Законом), цього Закону, КЗпП України та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Відповідно до статті 14 указаного Закону профспілки діють відповідно до законодавства та своїх статутів. Статути (положення) профспілок приймаються з`їздами, конференціями, установчими або загальними зборами членів профспілки відповідного рівня і не повинні суперечити законодавству України.

Статут (положення) профспілки повинен містити:

1) статус та повну назву профспілки, її скорочену назву (за наявності), місцезнаходження її виборних органів (юридичну адресу);

2) мету та завдання профспілки;

3) умови і порядок прийняття в члени профспілки та вибуття з неї;

4) права, обов`язки членів профспілки, умови, порядок та підстави виключення з членів профспілки;

5) територіальну, галузеву або фахову сферу діяльності;

6) організаційну структуру профспілки, повноваження її організацій, виборних органів, порядок формування їх складу;

7) умови, терміни, порядок скликання з`їздів, конференцій чи загальних зборів членів профспілки та порядок прийняття ними рішень;

8) порядок і терміни звітності виборних органів профспілки перед членами профспілки, порядок здійснення контролю за діяльністю виборних органів профспілки;

9) джерела надходження (формування) коштів профспілки та напрями їх використання;

10) порядок здійснення господарської діяльності, необхідної для виконання статутних завдань профспілки;

11) порядок внесення змін до статуту профспілки;

12) умови та порядок припинення діяльності профспілки і вирішення майнових питань.

У статуті профспілки можуть бути передбачені й інші положення, що стосуються особливостей створення та функціонування певної профспілки, якщо це не суперечить цьому Закону.

ППОП ДП «АМПУ» - добровільне об`єднання членів профспілки за місцем роботи, які працюють в державному підприємстві «Адміністрація морських портів України» та філіях державного підприємстві «Адміністрація морських портів України» (п. 1.1 Статуту ППОП ДП «АМПУ»)

Пунктами 1.2, 1.6, 1.7, 1.9 та 1.11 Статуту ППОП ДП «АМПУ» передбачено, що профспілка створена з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.

Профспілка здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності«, Закону України «Про громадські об`єднання», Кодексу законів про працю України, та ін. нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них та цього Статуту.

Профспілка у своїй діяльності є незалежною від роботодавців, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, політичних партій та ін. громадських організацій, їм не підзвітна та не підконтрольна.

Профспілка самостійно організовує свою діяльність, визначає її напрямки, виходячи з повноважень, передбачених законодавством України, статутних завдань профспілки.

Частиною третьою статті 12 Закону № 1045-XIV встановлено, що забороняється втручання органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб у діяльність профспілок, їх організацій та об`єднань, яке може призвести до обмеження прав профспілок або перешкодити законному здійсненню їх статутної діяльності.

У цій нормі міститься пряма заборона втручання державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, роботодавців, їх об`єднань у статутну діяльність профспілок, їх організацій та об`єднань.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 1045-XIVпрофспілкові органи мають право вимагати розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації, якщо він порушує цей Закон, законодавство про працю, про колективні договори та угоди.

Отже за змістом Закону № 1045-XIVу судовому порядку може бути оскаржено лише рішення профспілкового органу, в якому порушено вимогу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації.

Спір, що виник, належить до виключної компетенції профспілок та їх внутрішньо-організаційної діяльності, оскільки пов`язаний з питаннями членства у громадській організації, а тому такий спір має вирішуватися відповідно до статутних документів профспілок та законодавства, яке регулює основи їхньої діяльності.

Вказане залишилось поза увагою суду в результаті чого суд дійшов помилкового висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 з підстав наведених у змісті оскаржуваної ухвали від 03 листопада 2022 року.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 з підстав наведених у змісті оскаржуваної ухвали.

Підсумовуючи наведене вище колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Щодо поданої ОСОБА_2 01 лютого 2023 року заяви про закриття апеляційного провадження, колегія суддів зауважує про таке.

За статтею 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим р ішенням питання про права, свободи, інтереси та ( або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Колегія суддів вважає вимоги вказаної заяви необґрунтованими, оскільки наведені ОСОБА_2 у її змісті обставини не передбачені в якості підстав для закриття апеляційного провадження відповідно до вимог статті 362 ЦПК України.

Водночас зауважує, що скаржниця ОСОБА_1 є відповідачем у справі № 522/14766/22 до якої ОСОБА_2 також заявлено позовні вимоги за його позовом про визнання рішень зборів недійсними, який прийнятий судом першої інстанції, ухвалою від 28 листопада 2022 року відкрите провадження та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження, тому посилання заявника про те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою як особа яка не приймала участі у цій справі є безпідставними, і зводяться до власного тлумачення процесуальних норм.

Керуючись ст.ст. 367, 368,372,374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про забезпечення позову до пред`явлення позову у цивільній справі № 522/14766/22.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 03 лютого 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова