Справа № 504/1198/22
Провадження № 2/504/746/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2023смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря- Завади Ю.А., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, позовну заяву ОСОБА_1 до первісного відповідача - Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області, змінений відповідач- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дійсним договору довічного утримання, визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, яким просить визнати усний договір довічного утримання, укладений 01.02.2020 року між ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , дійсним; визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.05.2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

У підготовче засідання сторони не з`явились, сповіщені належним чином про дату, час та місце його проведення.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 02.09.2022 року за клопотанням представника позивача адвоката Богорел С.В. замінено первісного відповідача- Красносільську сільську раду Одеського району Одеської області на нового відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не обліковується зареєстрованою по Одесі та Одеській області, таким чином її сповіщення здійснювалось шляхом оголошення на офіційному сайті суду про дату, час та місце проведення судового засідання.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.11.2022 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

Сторони в судове засідання не з`явились сповіщені належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, у своєму листі від 12.09.2022 року адвокат позивача наполягав на розгляді справи.

Таким чином суд не встановив перешкод для розгляду справи.

Позивач у своєму позові стверджує, що з 1992 року вона разом із своїм чоловіком проживає по АДРЕСА_2 .

З 2004 року по сусідству з нею у квартирі АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З 2018 року оскільки ОСОБА_3 хворів на цукровий діабет та мав онкологічне захворювання, позивачка почала допомагати йому по господарству.

01.02.2020 року ОСОБА_3 травмувався та перестав ходити самостійно.

01.02.2020 року, як стверджує заявниця, вона домовилась з ОСОБА_3 що вона буде доглядати його, допомагати по домогосподарству, купувати ліки та їжу, а він передає їй у власність свою квартиру АДРЕСА_1 .

Як стверджує заявниця, вона виконувала домовленості з ОСОБА_3 , доглядала його, купувала ліки, готувала їжу, і найближчим часом вони мали на меті укласти нотаріальну угоду.

Проте такий договір між сторонами не був укладений з причини відсутності коштів у сторін та хвороби ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Заявниця вважає, що за правилами ст. ст. 220, 744 ЦК України існують всі підстави для визнання договору довічного утримання дійсним, і, як наслідок визнання за нею права власності на квартиру.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно до ч.ч.6, 7 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ст.745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Суд вважає, що позивачка не довела належними та допустимими доказами наявності викладених у позовній заяві обставин.

Не доведено доказами факту укладання між позивачем та ОСОБА_3 договору довічного утримання та відповідно факту того, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Доводи про те, що позивач доглядала ОСОБА_3 та виконувала взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належних та достовірних доказів в розумінні ст.ст.744, 220 ЦК України матеріали справи не містять.

Більш того, суд враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року № 6-162цс12, за змістом якої норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін.

Таким чином суд вважає, що відсутні підстави для застосування частини другої статті 220 ЦК України, і тому відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Позивач є людиною яка має інвалідність ІІ групи, звільнена Законом від сплати судового збору, тому судовий збір відноситься на рахунок держави.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 210, 220, 640, 744 ЦК України, ст. ст. 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до первісного відповідача - Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області, змінений відповідач- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дійсним договору довічного утримання, визнання права власності на нерухоме майно, - відмовити повністю.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.К. Барвенко