Провадження № 22-ц/824/1475/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СЗ Холдинг» на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 07 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СЗ Холдинг» про стягнення розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що він із 03 травня 2006 року по 18 червня 2018 року працював на посаді керівника проектів та програм у відповідача ТОВ «СЗ Холдинг». Наказом відповідача № С3-9-У00002-9 від 18 червня 2018 року його звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин згідно ч.4 ст.40 КЗпП України.

Вказував, що при звільненні йому не були нараховані та виплачені всі суми, що належать йому від підприємства, а саме грошова компенсація за усі невикористані ним дні щорічної відпустки. Будь-яких виплат в день його звільнення або в будь-який інший день, відповідач не проводив,що підтверджується банківською випискою за період з 01 січня по 27 серпня 2018 року. Окрім того, вважає, що згідно ст.117 КЗпП України відповідач має компенсувати йому середній заробіток за час затримки розрахунку з моменту звільнення. У зв`язку з наведеним просивнарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні за період з 03 травня 2006 року по 18 червня 2018 року та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме з 19 червня 2018 року і до ухвалення судом рішення.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 07 червня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто із ТОВ «СЗ Холдинг» на користь ОСОБА_1 невиплачену при звільненні грошову компенсацію за усі дні невикористаної відпустки за час роботи на підприємстві у розмірі 26499 грн. та в рахунок компенсації частини середнього заробітку за час затримки розрахунку 79497 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із таким рішенням, відповідач ТОВ «СЗ Холдинг» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким

- 2 -

відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що позивач звернувся до суду передчасно, без дотримання вимог ст.116 КЗпПУ, а саме - не звернувся у встановлений спосіб із вимогою про розрахунок, а тому у підприємства відсутній обов`язок його проводити. Вказує, що як вбачається із банківської виписки 15 червня 2018 року відповідач сплатив позивачу заробіток за 6 відпрацьованих робочих днів у червні 2018 року, а тому борг по заробітку відсутній, чому він і не з`явився на роботу після звільнення, а трудову книжку отримав поштою. Суд невірно розрахував дні відпустки, вказавши, що за 12 років позивач мав право на 291 день, хоча той мав право на 288 днів відпустки. Суд безпідставно стягнув на підставі ст.117 КЗпПУ середній заробіток за час затримки розрахунку, не врахувавши, що позивач у день звільнення не працював, і не звертався з вимогою про розрахунок, а тому його вимоги є незаконними. Оскільки вимоги позхивача є необгрунтованими підстави для відшкодування витрат на парвничу допомогу в розмірі 15000 грн. відсутні.

Позивач ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 14 листопада 2022 року направленізгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу представника позивача адвоката Босого Ю.М., вказану останнім, що стверджується повідомленням про її доставлення.

Відповідач ТОВ «СЗ Холдинг» належним чином повідомлений про розгляд справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на вказані відповідачем його електронні адреси, а також на електронну адресу представника відповідача адвоката Гринишина Є.В., вказану адвокатом для комунікації у апеляційній скарзі, судовими повістками і повідомленнями про їх доставлення, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, заяви про відкладення не подав, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Позивач та його представник адвокат Босий Ю.М. належно повідомлені про розгляд, не з`явилися, заяви про відкладення не подали, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково та стягуючи на користь позивача кошти, належні до виплати при звільненні, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач на порушення вимог закону своєчасно не виплатив позивачу при його звільненні розрахунок, зокрема компенсацію за усі невикористані позивачем дні щорічної відпустки, що становить порушення його прав.

Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, суд виходив із наявності вини товариства у нездійсненні належного та повного розрахунку з позивачем у день його звільнення. При цьому, визначаючи розмір компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку суд, враховуючи обставини справи, дійшов висновку про необхідність зменшення компенсації із 797895,36 грн. до потрійного розміру невиплаченої заборгованості за невикористані дні щорічної відпустки, тобто до 79497,00 грн.

Також, з огляду на часткове задоволення вимог, суд зменшив розмір витрат на правничу допомогу із 30000 грн. до 15000 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

- 3 -

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За приписами ст.24 цього Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична … особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що вжите у ст.1 Протоколу № 1 поняття «власності» має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад борги, що становлять майно, включаючи «право вимоги», можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Володінням, на яке поширюються гарантії ст. Протоколу № 1 є також соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені («Кечко проти України» п.п.22-23; «Броньовський проти Польщі» п.98).

Згідно ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 із 03 травня 2006 року перебував у трудових відносинах із ТОВ «СЗ Холдинг», працюючи на посаді керівника проектів та програм.

Наказом відповідача № С3-9-У00002-9 від 18 червня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Також, судом встановлено, що при звільненні позивача відповідач не провів з ним повного розрахунку та не виплатив йому грошову компенсацію за не використані ним 50 днів щорічної відпустки у розмірі 26499 грн.

23 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «СЗ Холдинг» та посилаючись на положення ст.ст.49, 110, 116 КЗпП України просив терміново надати довідку про середню заробітну плату за перше півріччя 2018 року, а також інформацію за червень, травень, квітень 2018 року про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати, та про суму заробітної плати, що належить до виплати і кількість днів невикористаної відпустки за весь період його роботи в ТОВ «СЗ Холдинг».

Вказану вимогу ТОВ «СЗ Холдинг» отримало 29 черпня 2018 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

- 4 -

За таких обставин з огляду на порушення відповідачем прав позивача на своєчасне отримання всіх належних при звільненні сум, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність їх захисту шляхом стягнення належної до виплати грошової компенсації за всі не використані позивачем дні щорічної відпустки у розмірі 26499 грн.

Розмір компенсації вірно визначений судом з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМв України № 100 від 08 лютого 1995 року та розрахунку, наданого ТОВ «СЗ Холдинг», згідно якого середньоденна заробітна плата позивача становить 529,98 грн.

Також, апеляційний суд погоджується із рішенням суду в частині стягнення на користь позивача компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку. Суд першої інстанції дійшов вірного висноввку про наявність підстав для зменшення вказаної компенсації із 797895,36 грн. до потрійного розміру невиплаченої заборгованості за невикористані дні щорічної відпустки.

При цьому суд релевантно застосував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений упостанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, де Велика Палата зазначила, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Отже, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, з урахуванням таких обставин: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що наведені вище висновки та розрахунки суду першої інстанції повністю узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 755/15687/18за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «СЗ Холдинг»про виплату всіх належних працівникові сум при звільненні та виплату заробітку за час затримки розрахунку.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що позивач звернувся до суду передчасно, без дотримання вимог ст.116 КЗпПУ, а саме - не звернувся у встановлений спосіб із вимогою про розрахунок, а тому у підприємства відсутній обов`язок його проводити - надумані та безпідставні, оскільки дана норма не містить вимоги про необхідність здійснення ппрацівником будь-якого досудового врегулювання, яке б передувало зверненню до суду.

- 5 -

Окрім того, таке суперечить ст.124 Конституції України, згідно якої юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, а дотримання досудового паорядку урегулювання спору є обов`язковим лише у випадку визначеному законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що як вбачається із банківської виписки 15 червня 2018 року відповідач сплатив позивачу заробіток за 6 відпрацьованих робочих днів у червні 2018 року, а тому борг по заробітку відсутній, не мають правового значення для вирішення спору і не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність боргу по виплаті грошової компенсації за всі не використані позивачем дні щорічної відпустки у розмірі 26499 грн., яка згідно ст.116 КЗпПУ мала бути виплачена при звільненні позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд невірно розрахував дні відпустки, вказавши, що за 12 років позивач мав право на 291 день, хоча той мав право на 288 днів відпустки, не грунтуються на законі.

Згідно ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Наведений у скарзі розрахунок відповідача грунтується на тому, що позивач відпрацював 12 років (12 х 24 + 288), що не відповідає дійсності, бо позивач відпрацював 12 років 1 місяць і 15 днів, що вірно враховано судом при визначенні кількості днів основної відпустки, на які позивач має право.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неолбгрунтован стягнув на підставі ст.117 КЗпПУ середній заробіток за час затримки розрахунку, не врахувавши, що позивач у день звільнення не працював, і не звертався з вимогою про розрахунок, а тому його вимоги є незаконними, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані.

Суд першої інстанції вірно встановив та врахував, що звертався до відповідача, посилалась, зокрема, на положення ст.116 КЗпП України, однак жодної відповіді на своє звернення від підприємства не отримав, що у свою чергу свідчить про наявність вини товариства у нездійсненні належного та повного розрахунку з ОСОБА_2 у день його звільнення.

З викладених вище підстав доводи скарги про необгрунтованість стягнення судом витрат на правничу допомогу, і їх зменшення із 30000 грн. до 15000 грн. є безпідставними.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, з огляду на низку його тверджень, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а

- 6 -

тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СЗ Холдинг» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 07 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: