ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/89/23 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Костів О. З., Парандюк Т. С.,

з участю секретаря - Дідух М.Є.

представника відповідача ОСОБА_1

адвоката Каневської М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/15707/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, постановлену суддею Сташків Н.М., -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_2 подала до суду позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, укладеного 22.11.2021р. у формі розписки, в розмірі 9100 доларів США та відсотків у розмірі 1245,11 доларів США.

Одночасно з позовною заявою позивачка подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача в межах ціни позову.

В обгрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову посилалась на те, що відповідач відмовляється повернути суму позики, тому вона вважає, що є обгрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може призвести до відчуження майна, власником якого є відповідач, що утруднить виконання рішення суду про задоволення позову.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 листопада 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_2 звернулась із апеляційною скаргою на ухвалу суду, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою її заяву про забезпечення позову задовольнити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, що висновки суду першої інстанції про недоведеність існування на час подання заяви про забезпечення позову ризиків утруднення чи невиконання потенційного рішення суду про задоволення позову з підстав необгрунртування її припущень про те, що відповідач має реальний намір відчужити належне йому майно не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що сам факт наявності в неї оригіналу розписки свідчить про неповернення коштів, відповідач не виконує свої зобов`язання та повідомив, що ніякі зобов`язання він не збирається виконувати. Сума боргу становить більше 10000 дол. США, відповідач офіційно не працює, тому має можливість відчужити своє майно під час розгляду справи, що унеможливить виконання рішення суду.

Також вказує, що нею заявлено вимогу про застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача в межах ціни позову та не може вважатись неспівмірним із заявленими вимогами та жодним чином не порушуватиме вимог ЦПК України.

Відзив у визначений судом термін на апеляційну скаргу поданий не був, а надійшов на електронну адресу суду 11 січня 2022 року о 14 год. 53 хв. в день розгляду справи.

Колегія суддів не вбачає підстав для поновлення строку для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Каневська М.О. заперечила апеляційну скаргу, ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обґрунтованою.

Позивачка ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи в судове засідання не з`явилась. В апеляційній скарзі просила справу розглядати у її відсутності (а.с.14-зворот).

Повістка про виклик до суду була направлена позивачці на електронну адресу, яка вказана у апеляційній скарзі (а.с.13), та яку остання отримала 14.12.2022 року, що стверджується довідкою про доставку електронного листа.

З урахуванням наведеного апеляційний суд виконав обов`язок щодо повідомлення позивачки ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи, що узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).

Відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи у відсутності належно повідомленої про розгляд справи позивачки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання ймовірного рішення суду.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, укладеного 22.11.2021р. у формі розписки, в розмірі 9100 доларів США та відсотків у розмірі 1245,11 доларів США.

На обгрунтування позову зазначила, що 22.11.2021 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 10000 дол. США, що стверджується копією розписки, у якій строк повернення коштів не визначений, та копію листа-вимоги від 05.09.2022р., в якій вона просить відповідача повернути решту суми боргу в розмірі 9100 доларів США та відсотків за користування грошима у строк 30 днів із дня пред`явлення цієї вимоги з доказами направлення цієї вимоги на імя ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною 2 ст.149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 81 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення чи неможливості його виконання без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення в подальшому (п.4 Постанови "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову" від 22 грудня 2006 року № 9 Пленум Верховного Суду України).

На підставі вищевикладених обставин справи та відповідних їм правових норм, суд дійшов до правильного висновку про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову, оскільки позивачкою не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання ймовірного рішення.

Посилання в апеляційній скарзі, що факт наявності в неї оригіналу розписки свідчить про не повернення коштів та відповідач відмовляється виконувати свої зобов`язання не можуть бути прийняті апеляційним судом на підставу забезпечення позову, оскільки із долучених позивачкою доказів не вбачається, що відповідач відмовився повертати кошти, а наявне в матеріалах справи направлення вимоги про повернення коштів не є доказом відмови відповідача у поверненні позики .

Судом першої інстанції правильно враховано, що позивачкою не доведено існування реальної загрози невиконання ймовірного судового рішення .

Безпідставними є твердження апеляційної скарги, що судом не взято до уваги усталену позицію Верховного Суду у справі №154/3443/18 від 12.11.2020 про те, що наявність боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання невиконане та питання підтвердження надсилання чи не надсилання позивачем та отримання чи не отримання претензії стосується оцінки доказів, оскільки це стосується вирішення справи по суті, а не питання забезпечення позову.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому ухвала залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені в апеляційному суді, слід покласти на ОСОБА_2 в межах понесених сум.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 листопада 2022 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді покласти на позивачку ОСОБА_2 в межах понесених сум.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 13 січня 2023 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Костів О.З.