Справа № 948/976/22
Номер провадження 2/948/515/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2023 Машівський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Кравець С.В.,

за участю секретаря Порохні І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Машівка у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Є-КЕШ» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача

у грудні 2022 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 09.08.2020р. між нею та відповідачем був укладений кредитний договір № 313275, за умовами якого позичальнику надається кредит в розмірі 4 000, 00 грн на 30 календарних днів на споживчі цілі, з фіксованою процентною ставкою 2% на день. При укладенні вказаного договору були порушені її права як споживача та ряд законів.

По-перше, відповідач в порушення ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив про обставини вказані в цих Законах, така інформація їй не надавалась, хоча у п. 13.10 договору зазначено зворотне. Але формулювання договору не дозволяє зрозуміти суті цих норм споживчого законодавства, а також наданої інформації та її роз`яснення. Крім цього, за п. 13.3. договору невід`ємною його частиною є Правила з відповідним посиланням, проте працівники установи не надали їх позивачу, не ознайомили з ними, а на сайті вони відсутні.

Отже, інформація, яка повинна була бути надана є частиною пропозиції та істотною умовою договору, а неналежне інформування позичальника може вплинути на його рішення щодо придбання послуги. Таким чином, це є підставою для визнання договору недійсним з огляду на ч.2 п.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Водночас, позивач не мала можливості і часу, оскільки їй було надано лише 15 хвилин, детально ознайомитися з умовами кредитування, а пізніше в договорі виявила безліч умов, які укладені на невигідних для неї умовах, а тому посилається на ст. 230 ЦК України.

По-друге, позивач зазначає, що відповідач порушив п.п.8, 9 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки договір укладено фактично без порядку його припинення, так як за його змістом діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Водночас, договір всупереч закону не містить умов про відповідальність відповідача, що є підставою для визнання його недійсним.

По-третє, за умовами договору, відсотки становлять 2 400, 00 грн на місяць, і при наявності заборгованості протягом наступних двох днів нараховується пеня в розмірі 2 400, 00 грн, але ця умова згідно п. 3 ч.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою, оскільки непропорційно велика сума компенсації за невиконання зобов`язання та становить більше 50 % вартості продукції та процентів.

По-четверте, всупереч абз. 5, 11 п.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» відповідач не повідомив позивачку про умови та строки обробки її персональних даних, а за умовами договору її згода на їх обробку є безстроковою та безвідкличною, а тому вважає п. 13.10 договору незаконним.

У зв`язку з наведеним, позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 313275 від 09.08.2020р.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі

12.12.2022р. за ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а.с.20).

Позиції учасників судового провадження

Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Позивач у позові виклала прохання розглядати справу без її участі (а.с.5).

Відповідачу копію позовної заяви з додатками та ухвалу про відкриття провадження у справі було направлено за адресою реєстрації, але у грудні 2022 року (дата не чітка) повернуто у зв`язку з відсутністю адресата (а.с.26), в установлений судом 15 денний строк відзив на позов не направив.

Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Судом установлено, що 09.08.2020р. між ТОВ «Є-КЕШ» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір за умовами якого (п.п. 1.1., 1.2., 1.5., 2.1., 2.2.) позичальнику надається кредит в розмірі 4 000, 00 грн на 30 календарних днів на споживчі цілі, з фіксованою процентною ставкою 2% на день.

Згідно п. 8.1 сторони несуть відповідальність за порушення умов цього договору відповідно до законодавства України та цього договору. Порушенням умов цього договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом договору (п. 8.2). У разі виникнення у позичальника простроченої заборгованості, починаючи з дня наступного за останнім днем строку користування кредитом і впродовж наступних 2 днів, позичальнику нараховується пеня в розмірі 1% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Починаючи з 4 дня позичальнику нараховується пеня в розмірі 2% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення (п.8.3).

Як передбачено п. 9.2. строк дії договору - з дати його укладення сторонами і до останнього дня строку користування кредитом включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Відповідно до п. 13.3. невід`ємною частиною Договору є Правила, які розміщені на сайті кредитодавця за відповідним посиланням. Укладанням цього договору позичальник підтверджує, що він ознайомлений з текстом Правил, повністю розуміє та погоджується з ними.

Згідно п. 13.10 договору позичальник підтверджує, що: 1) отримав інформацію зазначену в ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; 2) повідомлений про права, передбачені ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних»; 3) інформація надана кредитодавцем з дотримання вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання»; 4) повідомлена мета обробки персональних даних; 6) надала згоду, що кредитодавець має право передати персональні дані третім особам для захисту своїх прав з метою стягнення заборгованості.

Мотиви суду

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Щодо доводів позивача викладених в п.п.1, 3 позову про порушення відповідачем ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд зазначає таке.

Так, відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, про: 1) особу, яка надає фінансові послуги: а) найменування (для фізичної особи - підприємця: прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові), місцезнаходження, контактний телефон і адреса електронної пошти особи, яка надає фінансові послуги, адреса, за якою приймаються скарги споживачів фінансових послуг; б) найменування особи, яка надає посередницькі послуги (за наявності); в) відомості про державну реєстрацію особи, яка надає фінансові послуги; г) інформацію щодо включення фінансової установи до відповідного державного реєстру фінансових установ або Державного реєстру банків; ґ) інформацію щодо наявності в особи, яка надає фінансові послуги, права на надання відповідної фінансової послуги; д) контактну інформацію органу, який здійснює державне регулювання щодо діяльності особи, яка надає фінансові послуги; 2) фінансову послугу - загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат; 3) договір про надання фінансових послуг: а) наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг; б) строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору; в) мінімальний строк дії договору (якщо застосовується); г) наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій; ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору; д) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги; 4) механізми захисту прав споживачів фінансових послуг: а) можливість та порядок позасудового розгляду скарг споживачів фінансових послуг; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства.

Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Отже, є безпідставним посилання позивача про порушення відповідачем ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ця статті такої частини не містить.

Відповідно до п. 13.3. договору невід`ємною його частиною є Правила, які розміщені на сайті кредитодавця за відповідним посиланням. Укладанням цього договору позичальник підтверджує, що він ознайомлений з текстом Правил, повністю розуміє та погоджується з ними.

Згідно п. 13.10 договору позичальник підтверджує, що: 1) отримав інформацію зазначену з ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; 2) повідомлений про права, передбачені ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних»; 3) інформація надана кредитодавцем з дотримання вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання»; 4) повідомлена мета обробки персональних даних; 6) надала згоду, що кредитодавець має право передати персональні дані третім особам для захисту своїх прав з метою стягнення заборгованості.

Як видно зі змісту договору позивач була ознайомлена зі своїми правами викладеними в ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що закріплено у п. 13.10 договору, а отже її доводи в цій частині не доведені належними доказами. Крім цього, оскільки за п. 13.3. договору невід`ємною його частиною є Правила, які розміщені на сайті кредитодавця за відповідним посиланням, позивач підтвердила, що з ними ознайомилася, а відтак її доводи носять характер припущень.

Отже, з огляду на викладене суд вважає, що посилання позивача на ненадання відповідачем повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні оспорюваного договору і нечесну підприємницьку практику є безпідставними і ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються змістом кредитного договору.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Згідно ч.5 цієї статті, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За п. 8.3. договору у разі виникнення у позичальника простроченої заборгованості, починаючи з дня наступного за останнім днем строку користування кредитом і впродовж наступних 2 днів, позичальнику нараховується пеня в розмірі 1% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Починаючи з 4 дня позичальнику нараховується пеня в розмірі 2% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Кредит надавався позивачці на строк до тридцяти днів та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була їй відома у момент укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За змістом статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, даючи оцінку доказам у справі, суд дійшов висновку, що спірні положення договору не містять максимального розміру пені, нарахованого кредитодавцем, вказана відповідачем пеня не перевищує 50 відсотків від суми кредиту, а при належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені взагалі не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань, а відтак вважає, що позивачем не доведено факт введення її відповідачем в оману, зокрема, не надання всієї інформації по договору, а також несправедливої суми компенсації за невиконання зобов`язання, а тому в цій частині позову необхідно відмовити.

Стосовно доводів позивача викладених в п.п.2, 4 позову про порушення відповідачем п.п.8, 9 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Як видно зі змісту договору строк користування кредитом становить 30 днів і закінчується в останній день строку користування, що передбачено п.п. 1.2., 4.1. Відповідно до п.4.2. він може бути продовжений за домовленістю сторін. У свою чергу, зміна умов договору можлива лише за домовленістю сторін, шляхом підписання додаткової угоди (п.9.5). При цьому продовження строку користування кредитом передбачено п.9.6. договору, а його розірвання п.9.8, шляхом підписання додаткової угоди.

В той час, за п.п. 4.3.-4.6. кредит може бути повернутий в будь-який строк згідно графіку, а прострочений повертається негайно.

Отже, оскільки сторони погодили строк дії кредиту 30 днів, визначили порядок його зміни та припинення, а тому викладення п. 9.2. договору про його дію до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, ніяким чином не порушує прав позивача, за умови належного виконання нею своїх зобов`язань.

Суд також не погоджується з доводами позивача про відсутність умов про відповідальність відповідача, оскільки вона визначена в п. 8.1., 8.2., 8, 6. договору, тобто сторони, зокрема і відповідач, несуть відповідальність згідно законодавства та умов договору. Визначається, що його невиконанням або неналежним виконанням є його виконання з порушення умов, визначених договором, а у випадку неповідомлення про зміну реквізитів, а також правильність їх зазначення, сторони несуть ризик настання несприятливих наслідків.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними. Суб`єкт персональних даних має право: 1) знати про джерела збирання, місцезнаходження своїх персональних даних, мету їх обробки, місцезнаходження або місце проживання (перебування) володільця чи розпорядника персональних даних або дати відповідне доручення щодо отримання цієї інформації уповноваженим ним особам, крім випадків, встановлених законом; 5) пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; 11) відкликати згоду на обробку персональних даних (ч.2).

Згідно ст. 1 цього Закону обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Як видно з п. 13.10 договору позивачу: у п.4 повідомлена мета обробки персональних даних, яка включає дані, щодо ПІБ, паспортні дані, реєстраційний номер платника податків, місце проживання тощо; а у п.6 надала згоду, що кредитодавець має право передати персональні дані третім особам для захисту своїх прав з метою стягнення заборгованості. Тобто за вказаними умовами, відповідач користується персональними даними позивача до повернення заборгованості за кредитом.

Водночас, зі змісту ст. 8 Закону, на яку посилається позивач вбачається, що на виконання п.1 ч.2 цієї статті відповідач їй повідомив мету обробки персональних даних, інформацію щодо неї. В той час, за змістом вказаної норми не передбачено обов`язку відповідача повідомляти позивача конкретний строк обробки персональних даних, а лише передбачено певні права позивача на звернення до володільця персональних даних.

Позивач не надала суду доказів порушення відповідачем вимог вказаного Закону, а також того, що вона зверталася до останнього на підставі п.п. 5, 11 ч.2 ст. 8 про усунення буд-яких порушень, якщо такі мали місце.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.2 ст. 12, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, даючи оцінку доказам у справі, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав відповідачем при укладенні кредитного договору, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Мотив рішення щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а позивач від сплати судового збору звільнена, а відтак, ніякі витрати з відповідача стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Є-КЕШ» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі його оскарження після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Є-КЕШ», місцезнаходження м. Київ, вул. Кловський узвіз, 7-А, .

Суддя С.В.Кравець