КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/13857/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/264/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року, постановлену під головуванням судді Бабич Н.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСКО» про визнання майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати за ОСОБА_1 майнове (речове) право, у тому числі право на отримання в натурі та оформлення у власність після завершення будівництва, на об`єкт незавершеного будівництва, а саме:однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на земельній ділянці під кадастровим номером :75:272:0005.

В обґрунтування позову зазначав, що між ОСОБА_1 та ТОВ «ІСКО» було укладено попередній договір від 23 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Басенко К.О. за № 1519. За цим договором сторони зобов`язуються в строки, встановлені в п. 1.4 розділу І попереднього договору, укласти договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ТОВ «ІСКО» зобов`язується передати у власність окрему квартиру, характеристики якої вказані у п. 1.4.1 попереднього договору, яка знаходиться у будинку АДРЕСА_2 , а покупець зобов`язується прийняти у власність об`єкт та належним чином сплатити його вартість. Сторони погодили, що зобов`язуються укласти основний договір протягом першого кварталу 2019 року, але не раніше отримання покупцем правовстановлюючих документів на об`єкт та надання Державною реєстраційною службою України та/або відповідними державними органами документів, що є необхідними для належного укладення та нотаріального посвідчення основного договору. Загальна вартість майнових прав складає 190 100,00 грн.

Вказував, що будівництво житлового комплексу зупинено, оскільки забудовник самовільно вів будівництво комплексу за відсутності дозвільних документів на будівництво. Запланований термін введення в експлуатацію будинку - 4 квартал 2018 року, проте, введення в експлуатацію не відбулося, договір купівлі-продажу не укладався у встановлені строки. Тобто позивач вчасно не отримав те, на що розраховував укладаючи договір (а.с. 1-6).

Разом з позовом ОСОБА_1 подав клопотання про звільнення від сплати судового збору у справі про визнання майнового (речового) права на об`єкт незавершеного будівництва (а.с. 7-8).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «ІСКО» про визнання майнового права на об`єкт незавершеного будівництва залишено - без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с. 34-36).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «ІСКО» про визнання майнового права на об`єкт незавершеного будівництва - визнано неподаною та повернуто (а.с. 38).

Не погодившись з ухвалою районного суду щодо повернення позовної заяви, 19 листопада 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чвир О.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржувану ухвалу, матеріали справи передати для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 40-63).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Посилався на ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Вказував, що системне тлумачення норм ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собою відсутність такої категорії осіб, я споживачі, серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені її, оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою, що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. Аналогічний висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.

Також посилаючись на позиції Верховного Суду, викладену у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 752/15913/19, зазначав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договір купівлі-продажу майнових прав передбачає у подальшому набуття покупцем права власності на квартиру, а вимоги про визнання майнових прав на об`єкт інвестування заявлені у зв`язку з порушенням відповідачем строку виконання зобов`язань.

Вважає, що районний суд безпідставно поклав на позивача, який звернувся до суду за захистом його прав як споживача, обов`язок зі сплати судового збору за подання позовної заяви та помилково визнав її неподаною і повернув (а.с. 40-44).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений врученням повідомлення його представнику - адвокату Чвир О.М. Відповідач ТОВ «ІСКО» був сповіщений врученням повідомлення уповноваженій особі про що є відмітка працівників пошти про вручення поштового відправлення. Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Чвир О.М. подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 76-83, 87-88).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору у даній цивільній справі відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «ІСКО» про визнання майнового права на об`єкт незавершеного будівництва залишено без руху для усунення недоліків, надано 10 днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення вказаних недоліків (а.с. 34-36).

Судом першої інстанції вказано на недоліки позовної заяви, а саме, що всупереч ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви не додано документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Крім того, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду у дотримання вимог ст. 175 ЦПК України, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, на виконання вимог ухвали районного суду від 19 жовтня 2022 року позивачу було запропоновано викласти всі обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги та зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, зокрема: зазначити відомості про дійсну вартість нерухомого майна, не зазначення якої ускладнює визначення дійсної ціни позову та впливає на визначення підсудності та на розмір судового збору, який підлягає сплаті при зверненні до суду з позовною заявою майнового характеру, або зазначити вжиті позивачем всі залежні від нього дії для отримання та зазначення в позові доказів вартості нерухомого майна або причини неможливості встановлення точної вартості спірного майна на момент пред`явлення позову, а також сплатити судовий збір.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «ІСКО» про визнання майнового права на об`єкт незавершеного будівництва - визнано неподаною та повернуто заявнику, оскільки позивачем не усунуто недоліки позовної заяви, а саме не викладено обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів» та не сплачено судовий збір (а.с. 38).

Тобто постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачем зазначено про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів не погодилася з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Закон України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 ст. 1 Закону № 1023-XII).

Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII).

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону № 1023-XII споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

У ст. 5 Закону № 3674-VI визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону № 1023-XII дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленого ст. 5 Закону № 3674-VI, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Отже, ст. 5 Закону № 3674-VI не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.

Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на те, що підставою позову є несвоєчасне виконання відповідачем умов попереднього договору купівлі-продажу квартири в житловому будинку, внаслідок чого позивач не набув права власності на квартиру у визначений зазначеним договором строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Спір, який ініціював позивач, безпосередньо пов`язаний з порушенням прав споживача, а останнім заявлені вимоги про визнання майнових прав на об`єкт інвестування (квартиру) у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем умов попереднього договору купівлі-продажу майнових прав щодо об`єкта нерухомого майна.

Згідно з п. 18, 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Статтею 1-1 Закону № 1023-XII передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Згідно з п. 1.1 попереднього договору купівлі-продажу квартири, продавець зобов`язується передати у власність окрему квартиру, а покупець зобов`язується прийняти у власність об`єкт та належним чином сплатити його вартість (а.с. 11-14).

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон № 1023-XII, оскільки попередній договір купівлі-продажу квартири передбачає у подальшому набуття покупцем права власності на квартиру у житловому будинку, який мав бути зданий в експлуатацію у четвертому кварталі 2018 року, а отже, на такі правовідносини поширюється дія вказаного закону.

Колегія суддів вважає, що у цій справі правовідносини сторін, поряд з нормами ЦК України, урегульовані нормами законодавства про захист прав споживачів, оскільки вимоги позивача про визнання майнових прав на об`єкт інвестування заявлені у зв`язку із порушенням відповідачем строку виконання зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу квартири.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18 (провадження № 61-17721св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 752/15913/19 (провадження № 61-846св20) та від 16 лютого 2022 року у справі № 524/8390/20 (провадження № 61-7804св21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказала, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Проте районний суд зазначеного не врахував та дійшов передчасного й формального висновку про повернення позовної заяви, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню, повноваження щодо чого суд має згідно з вимогами ЦПК України.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача передбаченої ч. 3 ст. 22 Закону № 1023-XII пільги зі сплати судового збору за подання позову у цій справі у зв`язку з тим, що позов не обґрунтовано нормами Закону України «Про захист прав споживачів», є помилковим.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод державою гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини при розгляді справ виходить із того, що, реалізуючи положення Конвенції необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.

Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року - скасувати.

Справу за позовомОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСКО» про визнання майнового права на об`єкт незавершеного будівництва - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 січня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова