Справа № 216/5777/22
провадження 2/216/1053/23
РІШЕННЯ

іменем України

28 квітня 2023 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі головуючого судді Кузнецова Р.О.

за участю секретаря судового засідання Гулковського О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду у місті Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку,-

встановив:

Виконком Центрально-Міської районної у місті ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на території Центрально-Міського району м. Кривого Рогу, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,61 кв.м., яка перебуває в комунальній власності міста. Згідно з квартирними картками (форма №16), на теперішній час, в зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що також підтверджується інформацією з Реєстру Криворізької міської територіальної громади від 02.12.2022 №11435. Зазначені громадяни набули право користування вказаним жилим приміщенням з дозволу попереднього наймача, гр. ОСОБА_4 , яка була для них родичкою, що заселилася відповідно до ордеру на жиле приміщення від 09.09.1970 №997, виданим виконавчим комітетом районної ради депутатів трудящих міста Кривого Рогу. Відповідно до інформації, яка надійшла на адресу виконкому районної у місті ради, на теперішній час, вказані вище громадяни не проживають у квартирі АДРЕСА_1 більше дев`яти років, оскільки виїхали як до іншого міста так і до іншої держави (росія), про що було з`ясовано під час обстеження 05.12.2022 зазначеної квартири зі складанням відповідного акту. Через відсутність (тривалий час не проживання) відповідачів у жилому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , воно перетворилося у занедбане. Його санітарний та технічний стан на теперішній час не відповідає вимогам проживання. Квартира стоїть зачинена. Побутові прилади обліку світла, газу, водопостачання опломбовані. Догляд за нею здійснюють сусіди, які проживають у кв. АДРЕСА_2 зазначеного будинку. Місце знаходження (проживання) відповідачів нікому не відоме, як і наявність з ними зв`язків. За даними довідки 1 про забезпеченість житловою площею та розмір платежів за житлово-комунальні послуги, станом на 01.11.2022, заборгованість по сплаті за комунальні послуги становить більше 8500 грн. За змістом ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки (понад шість місяців), провадиться в судовому порядку. Враховуючи викладене, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю їх понад встановлені строки (шість місяців) та зобов`язати Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради зняти відповідачів з реєстрації місця проживання за даною адресою.

З огляду на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1-8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач ОСОБА_3 надала письмові пояснення в яких зазначила, що твердження позивача, що вона не проживає у даній квартирі більш ніж 9 років не відповідають дійсності, на теперішній час вона не працює, так як зобов`язана доглядати за своїми непрацездатними батьками, які проживають у м. Києві. Зазначає, що вона змінила місце проживання тимчасово, зі спірної квартири не виселялася, іншого місця проживання ОСОБА_3 не має, заперечує проти позову.

Представник позивача надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що аргументи відповідача ОСОБА_3 не відповідають дійсності та вводять суд в оману. Причиною втрати права користування особи на житло є не проживання у ньому особи протягом 6 місяців. Сусідка з квартири АДРЕСА_2 має ключі від спірної квартири та стверджує, що відповідачі у спірній квартирі не проживають.

Поряд з цим, сусідка з квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 надала письмові пояснення, в яких зазначила, що 05.12.2022 приходив працівник виконкому Центрально-Міської районної у місті ради ОСОБА_6 за дорученням голови виконкому Мурашової Катерини, щоб з`ясувати, хто мешкає у квартирі АДРЕСА_3 . Сусідці ключі від квартири залишив ОСОБА_7 в 2017 році для доступу комунальних служб. ОСОБА_1 на даний момент не має можливості виїхати з росії, він заперечує щоб його виписували з квартири, так як іншого житла не має. ОСОБА_8 , яка зараз мешкає у м. Києві і доглядає за своїми батьками, теж заперечує, щоб її виписували і після закінчення війни буде проживати у даній квартирі.

Від представника третьої особи надійшло повідомлення, в якому зазначено, що до повноважень Департаменту не належать дії, пов`язанні з визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з цим просять подальший розгляд справи проводити без залучення представника департаменту.

У зв`язку з викладеним, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі ордеру №997 від 09.09.1970 ОСОБА_9 та ОСОБА_4 було надано право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується контрольним талоном до ордеру (а.с. 14).

Як вбачається з відповіді Центрально-Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького районну Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Стріха С.Ф., ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , (актовий запис №112 від 14.01.1974), а ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , (актовий запис №315 від. 07.03.1994). (а.с. 71-77)

Згідно з квартирними картками (форма №16), на теперішній час, в зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що також підтверджується інформацією з Реєстру Криворізької міської територіальної громади від 02.12.2022 №11435 (а.с. 6, 8-11).

Згідно з висновком комісії від 05.12.2022, на теперішній час, санітарний та технічний стан житлового приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає вимогам проживання, про що складено відповідний акт (а.с. 7).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.11.2022, інформація про право власності на майно за адресою: АДРЕСА_1 у реєстрі відсутня. (а.с. 13)

Згідно з довідкою про балансову належність будівлі житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 (квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ) перебуває на балансі УЖКГ м. Кривого Рогу, правонаступником якого є Департамент розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради (а.с. 37-38).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 (квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ) перебуває на балансі УЖКГ м. Кривого Рогу (зараз Департамент розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради).

Тобто, власником житлового приміщення, в якому слід визнати осіб такими, що втратили право користування ним, є не позивач, а інша особа.

Разом з цим, у позові позивач зазначає: «відповідно до Розділу 3, п. 12, п.п. 12.13, 12.4 рішення виконкому Криворізької міської ради від 31.03.2016 №381 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», зі змінами, виконкомам районних у місті рад делеговано повноваження щодо взяття участі у судових засіданнях районних судів м. Кривого Рогу, відносно визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням».

Проте, судом встановлено, що рішення виконкому Криворізької міської ради від 31.03.2016 №381 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», зі змінами взагалі не містить таких п.п. 12.3 та 12.4.

Виходячи з положень ст. 319 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, позивач - виконком Центрально-Міської районної у місті ради, не має повноважень звертатись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, до того ж житловим приміщенням, яке перебуває на балансі іншого органу місцевого самоврядування.

Європейський суд неодноразово наголошував, що відповідно до ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і необхідне у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 р. у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну з законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Вислів «згідно з законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але стосується й якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути досить чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Будь-яка особа, якій загрожує виселення, в принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено аргументи, щодо пропорційності втручання, національні суди мають ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі ст. 1 першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та незалежне від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається ст. 1 першого протоколу до Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 першого протоколу до неї, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

З огляду на викладене, Верховний Суд в своїй постанові від 01.09.2021 р. у цивільній справі №751/2231/19 дійшов висновку, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у т.ч. колишніх. Одним з основних питань, що підлягають з`ясуванню під час вирішення такої категорії спорів, є наявність іншого житла у особи, яку виселяють.

Ще однією причиною втрати права особи на житло є непроживання у ньому особи протягом 6 місяців. Так, відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України, за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї житлове приміщення зберігається за ними протягом 6 місяців. Це правило не стосується власника чи співвласника житла лише осіб, які проживають у ньому.

При цьому, вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим суд вирішує це питання в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 р. у справі № 759/19579/17. Якщо таке непроживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заперечують, щодо зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою, зазначають, що у зв`язку із збройною агресією російської федерації вимушено покинули місце реєстрації та тимчасово там не проживають, а відповідач ОСОБА_3 також змушена доглядати за своїми непрацездатними батьками.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Отже, під час розгляду справи обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача не знайшли свого підтвердження належними доказами, хоча й матеріалами справи підтверджено факт не проживання відповідачів за вказаною адресою понад 6 місяців, проте, причини їх відсутності суд визнає поважними, крім цього, повноваження звертатись з даним позовом до суду у позивача відсутні, тому позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 316, 319, 321, 383, 391, ЦК України ст.ст. 12, 13, 81, 89, 200, 258, 259, 263-265, 274, 352, 354, 355 ЦПК України суд,

ухвалив:

У задоволенні позову виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті ради, , місце знаходження: 50000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Свято-Миколаївська, буд. 27;

- відповідачі: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ;

- третя особа: Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, , місце знаходження: м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, буд. 1.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ