КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/2461/21-ц
провадження № 22-ц/824/1147/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Кошель К. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дуднік Людмили Олександрівни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року в складі судді Бусик О.Л.,

встановив:

29.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп»), в якому просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №11/06/20ВП від 11 червня 2020 року, укладений між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 .

Посилався на ті підстави, що 28.05.2008 між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №490072923, сума кредиту -18 044,49 доларів США, цільове використання кредиту - придбання транспортного засобу.

28.05.2008, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №490072923-П.

11.06.2020 між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» було укладено договір факторингу, відповідно до положень якого АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №490072923, а саме:

- право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту в сумі 14 280, 63 доларів США, що за офіційно встановленим курсом НБУ на дату укладання договору становить 380 388, 86 грн;

- право вимоги сплати процентів за користування кредитом в сумі 2 970,23 доларів США, що за офіційно встановленим курсом НБУ на дату укладення цього договору становить 79 117,13 грн, а також право вимоги сплати процентів за користування кредитом, нарахованих в майбутньому.

11.06.2020 між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги №11/06/20ВП, за умовами якого ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» передало ОСОБА_2 право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №490072923 від 28.05.2008 .

Позивач просив визнати договір відступлення права вимоги №11/06/20 ВП від 11.06.2020 недійсним, оскільки він був укладений з порушенням вимог ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 1082 та ч.1 ст. 1083 ЦК України.

Зазначив, що у позивача відсутні дані на підтвердження виконання ОСОБА_2 обов`язку сплатити кошти за отримане право вимоги за укладеним договором, що свідчить про неналежність його як кредитора.

Крім цього, положеннями договору факторингу від 11.06.2020 не передбачено права на подальше відступлення права грошової вимоги за кредитним договором.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №456/646/11 зазначила, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

З оскаржуваного договору вбачається, що з укладенням договору про відступлення права вимоги відбулася заміна кредитора, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Також посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року, в якому суд зазначив, що фактично сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

23.08.2022 представник ОСОБА_1 - адвокат Дуднік Л. О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції не було здійснено та надано оцінки фактичним обставинам справи, доводам позивача та долученим до матеріалів справи доказам.

Посилаючись на обставини, які були викладені в позовній заяві, з урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 10 листопада 2020 року у справі №638/22396/14-ц, вважала, що позовні вимоги підлягали до задоволення, проте всупереч приписам ч. 5 ст. 263, ч. 1 ст. 264 ЦПК України судом однобічно та упереджено ухвалено оскаржуване судове рішення про відмову в позові.

13.12.2022 відповідач ОСОБА_2 надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу.

З огляду на те, що вказаний відзив подано з пропуском встановленого судом строку на його подання (а.с. 134, 138), останній підлягає залишенню без розгляду.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином.

Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Дуднік Л. О. про відкладення розгляду справи не підписано електронним цифровим підписом, а тому не може бути враховано судом.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутність учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 28.05.2008 між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №490072923.

28.05.2008, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №490072923-П.

11.06.2020 між АТ «Альфа-Банк» (клієнт) та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» (фактор) укладено договір факторингу, за умовами якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за кредитним договором №490072923 від 28.05.2008.

11.06.2020 між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» (цедент) та ОСОБА_2 (цесіонарій) укладено договір відступлення права вимоги №11/06/20ВП, за умовами якого цедент передає (відступає) цесіонарію, а цесіонарій набуває належне цедентові право вимоги до гр. ОСОБА_1 за кредитним договором №490072923 від 28.05.2008, що укладений між ЗАТ «Альфа-Банк», (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та боржником, право вимоги за яким належить цеденту на підставі договору факторингу від 11.06.2020, укладеного між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та АТ «Альфа-Банк».

Сторони погодили, що до цесіонарія переходять всі права, які належать цеденту за кредитним договором ( в тому числі на донарахування штрафних санкцій на умовах передбачених кредитних договором) (п.1.1 договору).

Відповідно до пункту 1.3 цього договору, право вимоги за кредитним договором визначене в п. 1.1., оцінюються сторонами у розмірі 31 964 грн 04 коп, без ПДВ ( далі- ціна прав, що відступаються).

Як вбачається з матеріалів справи, 11 червня 2020 року ОСОБА_2 на рахунок ТОВ «ФК Укрфінанс Груп» сплачено 31 964,10 грн за відступлення права вимоги (а.с. 84), а тому доводи позивача про відсутність доказів на підтвердження вказаної обставини є необґрунтованими.

Крім цього, дійсність вказаного договору не пов`язана з умовами сплати цедентом коштів за відступлення права вимоги.

Відповідно до п. 5.4 оспорюваного договору, цесіонарій має право відступити право вимоги третім особам на свій розсуд.

За таких обставин, доводи позивача про те, що умовами вказаного договору не передбачено право передання кредитором своїх прав іншій особі також є необґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що під час укладення оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання такого договору недійсним, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Положення частини першої статті 1083 ЦК України регулюють питання наступного відступлення права грошової вимоги після укладення договору факторингу.

Так, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (частина перша статті 1083 ЦК України).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

З статей 1077 та 1079 ЦК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Фінансова установа - це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання.

Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини 1 та 2 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачала згідно постанови від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 вважала за необхідне відступити від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), лише конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Таким чином, у судовій практиці релевантною залишається позиція, що якщо попередній кредитор (банк) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги за кредитним договором.

Здійснюючи розмежування договору цесії від договору факторингу потрібно враховувати, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги, Цивільний кодекс передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 512 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути тільки право грошової вимоги (як тієї, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом (первісним кредитором) фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

У разі цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватися по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладання) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити у судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оспорюваний у цій справі договір про відступлення права вимоги за договорами кредиту та поруки, незважаючи на його назву, за своєю правовою природою є договором факторингу з огляду на те, що з укладенням договору про відступлення права вимоги відбулася заміна кредитодавця - банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, і який надавав позичальнику у цій справі фінансові послуги. Крім того, про те, що оспорюваний договір по своїй суті є договором факторингу, свідчить і те, що розмір вимог, які відступаються є більшим, ніж сума, яку новий кредитор сплатив за відступлення такої вимоги.

З урахуванням наведено, оскільки оспорюваний у справі договір по своїй суті є договором факторингу, фізична особа - ОСОБА_2 не може бути новим кредитором у спірних правовідносинах, адже для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа, проте ОСОБА_2 не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які можуть надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

Оскільки за обставинами справи є очевидним, що з укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги, відповідно оспорюваний у цій справі договір суперечать положенням статті 1079 ЦК України.

Враховуючи те, що вказаний правочин суперечить вимогам ЦК України, оскільки фізична особа не може бути кредитором у зобов`язанні, права кредитора за яким відступили, договір про відступлення права вимоги є недійсним з моменту укладення.

Вищенаведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 344/19009/18-ц (провадження № 61-10448св20) та у постанові від 06 серпня 2021 року у справі № 639/6370/18 (провадження № 61-2747св20) та правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Наведене свідчить, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме положення частини третьої статті 512, статті 1054, частини третьої статті 1079, частини другої статті 1083 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що фізична особа не може набути права вимоги за кредитним договором, кредитодавцем у якому є банк, адже фізична особа не наділена правом надавати фінансові послуги.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.п. «б», «в» пункту 3 ч. 1 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з ТОВ «ФК Укрфінас Груп» та ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн за подання позовної заяви, по 454 грн з кожного.

З ТОВ «ФК Укрфінас Груп» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 362 грн, по 681 грн з кожного.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дуднік Людмили Олександрівни задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №11/06/20 ВП, укладений 11 червня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 908 грн за подання позовної заяви, по 454 грн з кожного.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 362 грн, по 681 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 січня 2023 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк