Справа № 274/8136/21 Провадження № 2/0274/221/23
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
27.04.23 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 , представником якої є ОСОБА_2 ,
до1) ОСОБА_3 (позов до якого залишено без розгляду), 2) ОСОБА_4 , представником якої є ОСОБА_5 , 3) ОСОБА_6 (позов до якого залишено без розгляду),
провизнання права власності,
Ухвалою від 26.05.2022 р. відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною вимогою про визначення частки у майні (праві спільної власності) померлого ОСОБА_7 , в іншій частині позовних вимог прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі (а. с. 61).
Ухвалою від 22.12.2022 р. задоволено заяву ОСОБА_1 про залишення без розгляду позовної заяви в частині вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та позовну заяву частині зазначених вимог залишено без розгляду (а. с. 135).
Позов обґрунтований тим, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 21.02.2003 р. було укладено шлюб, який було розірвано 02.09.2020 р., проте після розірвання шлюбу вони далі продовжували проживати однією сім`єю до дня смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За період шлюбу за особисті кошти ОСОБА_1 нею з ОСОБА_7 було придбано майно, яке стосується перемету спору, право власності на яке було зареєстровано за ОСОБА_7 , оскільки у той час ОСОБА_1 проживала у м. Києві, а тому не мала можливості займатись питанням оформлення права власності та іншими супутніми питанням. ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса, яким була заведена спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_7 , заявою про видачу свідоцтва про право власності на 90/100 майна, яке стосується предмета спору, та визначення частки померлого ОСОБА_7 у праві власності у вказаному майні решти 1/10, проте отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. З огляду на стан здоров`я ОСОБА_7 , ОСОБА_1 була вимушена працювати та забезпечувати сім`ю як під час шлюбу, так і після його розірвання, що є підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя про поділі спільного сумісного майна.
ОСОБА_4 просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що майно, яке стосується перемету спору, придбавалось подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за їхні спільні кошти, а не за особисті кошти ОСОБА_1 , підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі цього майна відсутні.
Судом з`ясовано, що ОСОБА_7 та ОСОБА_10 одружились 21.02.2003 р., після одруження ОСОБА_10 було присвоєно прізвище ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом від 21.02.2003 р. про одруження (а. с. 12).
Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано 02.09.2020 р., що підтверджується свідоцтвом від 02.09.2020 р. про розірвання шлюбу (а. с. 23).
Право власності на будинок, який стосується предмету спору, 13.04.2010 р. було зареєстровано за ОСОБА_7 , що підтверджується витягом від 13.04.2010 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 14).
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом від 17.03.2021 р. про смерть (а. с. 13).
Законодавством України презюмується, що за загальним правилом будь-яке майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Так, згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60, частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
У матеріалах справи відсутні будь-яких докази, які б вказували, що майно, яке стосується предмету спору, не було спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 до дня його смерті, а відтак Суд вважає, що це майно було їхньою спільною сумісною власністю (до дня смерті ОСОБА_7 ).
Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Зі змісту позовної заяви, пояснень ОСОБА_1 , наданих нею як свідком, та показань свідка ОСОБА_13 вбачається, що майно, яке стосується предмету спору, було придбано за кошти, отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , за ці саме кошти було здійснено ремонт частини цього майна (будинку).
Ці обставини також непрямо підтверджуються договором від 19.03.2010 р. купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (майна, яке стосується предмету спору), укладеним між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 (а. с. 19 20), договором від 05.02.2010 р. купівлі-продажу квартири, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 (а. с. 38), довідкою від 30.08.2021 р. Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", з яких випливає, що:
що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була продана 05.02.2010 р. за 128 233,61 грн., що станом на 05.02.2010 р. становило 16 026,78 доларів США за офіційним курсом НБУ;
14 000,00 доларів США 05.02.2010 р. були розміщені ОСОБА_1 на депозитному рахунку, з якого 15.02.2010 р. нею було знято 13 500,00 доларів США;
19.03.2010 р. між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (майна, яке стосується предмету спору), вартість майна складала 63 190,00 грн., що станом на 19.03.2010 р. становило 7 922,58 доларів США за офіційним курсом НБУ.
Крім того, ОСОБА_4 та її представник не заперечили проти того, що майно, яке стосується предмету спору, було придбано за кошти, отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , і що за ці саме кошти було здійснено ремонт частини цього майна (будинку).
З пояснень ОСОБА_1 , наданих нею як свідок, та показань свідка ОСОБА_13 вбачається, що ОСОБА_1 внесла перший внесок за квартиру, для чого позичила у ОСОБА_13 грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США, позика відбулась до укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , позичені кошти віддавала ОСОБА_1 як частинами, так виконуючі для ОСОБА_13 певні роботи (зокрема, ремонт).
Будь-які докази, які б вказували на те, що ОСОБА_7 приймав участь у поверненні ОСОБА_1 ОСОБА_13 позичених коштів у розмірі 5 000,00 доларів США матеріали справи не містять.
З наведеного Суд робить висновок, що перший внесок за квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , становив близько 4 138,22 долара США (11 546,66 7 408,44), він був сплачений ОСОБА_1 у період з 30.01.2002 р. по 07.02.2002 р., тобто до укладення нею шлюбу з ОСОБА_7 , за рахунок коштів, позичених у ОСОБА_13 , ці кошти повертала ОСОБА_1 як частинами, так особисто виконуючі для ОСОБА_13 певні роботи (зокрема, ремонт).
Як вказувалось раніше, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 одружились 21.02.2003 р., а розірвали шлюб 02.09.2020 р.
Будь-яких доказів того, що вони повертались за рахунок її особистих коштів ОСОБА_1 не подала.
Зважаючи на це, приймаючи до уваги наведені вище положення статті 368 Цивільного кодексу України, статей 61, 62 та 70 Сімейного кодексу України, а також пункти 1 та 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, якими встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, Суд приходить до висновку, що:
кошти у розмірі 4 138,22 долара США, які було внесено ОСОБА_1 у якості першого внеску за квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки вони були позичені ОСОБА_1 до укладення шлюбу з ОСОБА_7 та повертались нею особисто, у тому числі шляхом особистого виконання певної роботи (ремонту), є особистою приватною власністю ОСОБА_1 ,
частка ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , становила: 4 138,22 + 7 408,44 / 2 = 4 138,22 + 3 704,22 = 7 842,44 долара США, що складає 67,92%, тобто 68/100;
частка ОСОБА_7 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , становила 7 408,44 / 2 = 3 704,22 долара США, що складає 32,08%, тобто 32/100.
Як було встановлено вище, майно, яке стосується предмету спору, було придбано за кошти від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , за ці саме кошти було здійснено ремонт частини цього майна (будинку), а тому Суд вважає, що розмір часток ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у праві спільної власності на це майно був аналогічним розміру їхніх часток у зазначеній квартирі, тобто 68/10 та 32/100 відповідно.
При цьому Суд наголошує, що ОСОБА_1 не подано доказів, які б підтверджували обставини, які у відповідності до наведених вище положень Сімейного кодексу України є підставами для відступлення від засад рівності часток подружжя у спільному майні або для збільшення її частки у такому майні, зокрема, що ОСОБА_7 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, або що з ОСОБА_1 проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Як зазначалось раніше, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З довідки від 09.09.2021 р. приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчука А.М., з урахуванням положень статей 1216 1218, 1222, 1223, 1258 та 1261, 1269, 1270 Цивільного кодексу України, вбачається, що ОСОБА_7 є дочкою ОСОБА_7 тобто вона є його спадкоємцем першої черги за законом, та спадщину прийняла (а. с. 42), а тому є належним відповідачем у справі.
Підсумовуючи наведене, Суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а саме за нею має бути визнано право власності 68/100 часток майна, яке стосується предмету спору.
На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 1 598,37 грн. (сплачений судовий збір за подання позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а. с. 8, 141).
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , відомості про РНОКПП на момент постановлення рішення у матеріалах справи відсутні) задовольнити частково.
2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 68/100 часток:
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
3. В задоволенні іншої частини позову відмовити.
4. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 1 598,37 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут

Повне рішення складено 05.05.2023 р.