Справа № 463/1204/19 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/588/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: М.М. Шандри, Н.О. Шеремети

при секретарі: Х.Б. Колич

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимум Фактор», третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни про визнання недійсним договорів, скасування державної реєстрації права власності, -

в с т а н о в и в:

21.02.2019 ТзОВ «Львівморепродукти» звернулося з позовом до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимум Фактор», в якому просило: визнати недійним договір про відступлення права вимоги від 25.04.2017, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Оптимум Фактор»; визнати недійним договір про відступлення права за іпотечним договором № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011, який укладено 25.04.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «Оптимум Фактор»; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення загальною площею 297,5 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 21019778), яка здійснена 17.06.2017 приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35782436 від 21.06.2017; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення № № 36-40, 40-а, 41-50 загальною площею 494,1 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 21019573), яка здійснена 17.06.2017 приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35782254 від 21.06.2017; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на будівлі та споруди майнового комплексу загальною площею 3705,8 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 21019171), яка здійснена 17.06.2017 приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35781793 від 21.06.2017.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 11.11.2011 між ПАТ «Ерсте Банк», яке змінило назву на ПАТ «Фідокомбанк», яке в наступному було реорганізовано шляхом приєднання до ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Львівморепродукти» було укладено генеральну кредитну угоду № 010/6.2.2.4.0/11577 з подальшим укладенням в її рамках кредитного договору № 012/6.2.1.4.0/11578 від 11.11.2011, кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 та кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011. На умовах Генеральної кредитної угоди та укладених в її рамках кредитних договорів кредитор відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію в загальній сумі, яка не може перевищувати 10000000 грн. зі строком користування кредитними коштами до 10.11.2016 включно і сплатою 16 % річних. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за основним договором між банком і позичальником 11.11.2011 було укладено договір іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1, згідно якого позичальник передав в іпотеку банку будівлі і споруди майнового комплексу загальною площею 3705,8 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення загальною площею 494,1 кв.м та нежитлові приміщення загальною площею 297,5 кв.м, розташовані за цією ж адресою. В подальшому, права вимоги за кредитним та іпотечним договорами неодноразово відступались. Востаннє, за договором про відступлення права вимоги від 25.04.2017, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Оптимум Фактор», останній відступив право вимоги ОСОБА_1 за кредитними договорами № 012/6.2.1.4.0/1578 від 11.11.2011, № 011.6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011. Цього ж дня, між ОСОБА_1 та ТОВ «Оптимум Фактор» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором. Згідно умов договору про відступлення права вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 зобов`язався сплатити ТОВ «Оптимум Фактор» 17000 грн; заборгованість за кредитними договорами становила 5652392,32 грн.; заставна вартість предмета іпотеки становила 10525995 грн. На підставі зазначених договорів 17.06.2017 приватний нотаріус Барбуляк Х.М. провела державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 . Вважає, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами за своєю природою є договором факторингу, а не цесії, оскільки ТОВ «Оптимум Фактор» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ТОВ «Львівморепродукти» в розмірі 5652392,32 грн в обмін на грошові кошти в сумі 17000 грн, які ОСОБА_1 (новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулось фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. Уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором, ТОВ «Оптимум Фактор» отримав фінансування у розмірі 17000 грн, а ОСОБА_1 набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. В силу вимог закону, для надання фінансової послуги фактор повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Оскільки ОСОБА_1 , як фізична особа, не може надавати фінансові послуги, то не вправі був укладати договір факторингу. Незважаючи на назву оспорюваного договору просив визнати його недійсним у судовому порядку. Просив також визнати недійсним іпотечний договір, як похідний від кредитного договору та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 .

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржило ТОВ «Львівморепродукти».

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким що винесено з неповним з`ясуванням обставин справи. Вказує, що при вирішенні спору суд першої інстанції не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 10.11.2020 у справі № 638/22396/14-ц. Суд не дослідив ціни договору відступлення права вимоги від 25.04.2017, укладеного між ТОВ «Оптимум Фактор» та ОСОБА_1 та прийшов до помилкового висновку, що укладений між ними договір не є договором факторингу.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

16.08.2021 від представника ОСОБА_1 - адвоката Максимишин І.Б. надійшов відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Львівморепродукти», в якому зазначено, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з правильним встановленням обстави, які мають значення для справи, з дослідженням та оцінкою належних та допустимих доказів у їх сукупності. Суд підставно відмовив у задоволенні позовних вимог ТОВ «Львівморепродукти», оскільки таке не довело порушення свого права чи інтересу укладеними договорами, а також не надало належних та допустимих доказів на підтвердження вимог позивача про невідповідність правочинів вимогам закону.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ТОВ «Львівморепродукти» - адвокат Микита Т.В. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у скарзі. Просив скаргу задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Максимишин І.Б. проти скарги заперечила.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені по час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про іпотеку»відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень ст. ст. 509, 510, 512, 513, 514 ЦК України, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Встановлено, що 11.11.2011 року між ПАТ «Ерсте Банк», яке змінило назву на ПАТ «Фідокомбанк» і було реорганізовано шляхом приєднання до ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Львівморепродукти» було укладено генеральну кредитну угоду № 010/6.2.2.4.0/11577 із подальшим укладенням в її рамках кредитного договору № 012/6.2.1.4.0/11578 від 11.11.2011 на суму 4500000 грн на строк до 10.11.2016 зі сплатою 16 % річних (а.с.25-36 т.1).

В подальшому, 04.05.2012 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 012/6.2.1.4.0/11578 (а.с.37 т.1), якою змінено один з пунктів договору щодо строку подання підтверджуючих документів про право власності чи оренди земельної ділянки. Також, 11.09.2012, 13.12.2012 та 13.06.2013 між сторонами укладено додаткові угоди № 2, № 3 та № 4 до кредитного договору № 012/6.2.1.4.0/11578 (а.с.38-39, 40-41, 42-44 т.1), якими змінено графік погашення кредиту, а також умови договору щодо строку подання підтверджуючих документів про право власності чи оренди земельної ділянки.

Крім того, в рамках генеральної кредитної угоди № 010/6.2.2.4.0/11577 між банком та позивачем було укладено кредитний договір № 011/6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 на суму 3 000000 грн , строком до 09.11.2012 та сплатою 16 % річних (а.с.45-55 т.1). В подальшому, 04.05.2012 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 012/6.2.1.4.0/11579 (а.с.56 т.1), згідно якої змінено один із пунктів договору щодо строку подання підтверджуючих документів про право власності чи оренди земельної ділянки. Крім того, 11.09.2012 між банком і позичальником було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 012/6.2.1.4.0/11579 (а.с.57 т.1), якою змінено режим кредитування з відновлювальної кредитної лінії на не відновлювальну кредитну лінію, а також змінено назву договору. 13.12.2012 та 13.06.2013 між банком і боржником укладено додаткові угоди № 3 та № 4 до кредитного договору № 012/6.2.1.4.0/11579 (а.с.58-59, 60-61 т.1) щодо строків користування кредитними коштами.

Як зазначив позивач, в рамках генеральної кредитної угоди № 010/6.2.2.4.0/11577 було також укладено кредитний договір № 011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011, однак копії кредитного договору до справи позивачем не долучено, хоча відсутність цього договору не має визначального значення для справи. Загалом на умовах Генеральної кредитної угоди та укладених в її рамках кредитних договорів кредитор відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на суму, яка не може перевищувати 10000000 грн. зі строком користування кредитними коштами до 10.11.2016 включно і сплатою 16 % річних.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за основним договором між банком і позичальником 11.11.2011 було укладено договір іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1, предметом якого є будівлі та споруди майнового комплексу загальною площею 3705,8 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення загальною площею 494,1 кв.м та нежитлові приміщення загальною площею 297,5 кв.м, що розташовані за цією ж адресою (а.с.62-74 т.1). В подальшому, 11.09.2012 та 13.06.2013 між банком і позичальником укладено договори про внесення змін № 1 та № до іпотечного договору (а.с.75-76, 77-78 т.1). Внесені зміни стосуються предмету договору.

Права вимоги за кредитними та іпотечним договорами неодноразово відступались.

Востаннє за договором про відступлення права вимоги від 25.04.2017, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Оптимум Фактор», останній відступив ОСОБА_1 право вимоги за кредитними договорами № 012/6.2.1.4.0/1578 від 11.11.2011, № 011.6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 (а.с.130-132 т.1). Цього ж дня між ОСОБА_1 та ТОВ «Оптимум Фактор» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором (а.с.133 т.1).

У договорі про відступлення права вимоги за кредитними договорами визначено зобов`язання ОСОБА_1 сплатити на користь ТОВ «Оптимум Фактор» 17000 грн. як ціну за відступлене на його користь право вимоги та зафіксовано заборгованість за кредитними договорами, що існувала у боржника на момент відступлення права вимоги та становила 5652392,32 грн.

Актом приймання-передачі документації та прав до договору про відступлення права вимоги № 25/04/2017 від 25.04.2017 підтверджується факт отримання ОСОБА_1 оригіналів документів, пов`язаних з відступленням йому права вимоги до боржника. Копія цього акту долучена до матеріалів справи (а.с.109-110 т.1).

Зобов`язання сторін за оспорюваними договорами про відступлення права вимоги за кредитними та іпотечними договорами ОСОБА_1 та ТОВ «Оптимум Фактор» виконані в повному обсязі.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що, відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18.01.2017 року по справі № 6-2552цс16, у якій зазначено, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Аналіз наведених вище норм права та правових позицій Верховного Суду дає можливість зробити висновок про те, що відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається чи оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У випадку звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним заінтересованою особою, то такий правочин підлягає визнанню недійсним виключно за умов, якщо така особа доведе, що її права порушені оспорюваним нею правочином, і поновлення цих порушених прав можливе шляхом приведення сторін правочину до попереднього стану.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Львівморепродукти», районний суд виходив з того, що позивач не те, що не подав жодного доказу на підтвердження та обґрунтування підстав позову, він навіть не вказав, яким чином його права як боржника були порушені внаслідок відступлення права вимоги за оспорюваними договорами від ТОВ «Оптимум Фактор» до ОСОБА_1 . Суд розцінив пред`явлення такого позову переслідуванням позивачем мети ухилення від виконання кредитних зобов`язань, які не припинилися та не визнані такими, що припинені.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, виходячи з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 № 925/642/19 викладено такі висновки: порушенням права вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач як особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Дослідивши обставини справи, суд вірно встановив, що при переуступленні первісним кредитором ТОВ «Оптимум Фактор» новому кредитору ОСОБА_1 права вимоги за кредитними та іпотечним договорами на підставі оспорюваних ТОВ «Львівморепродукти» правочинами, до нового кредитора перейшло право вимоги саме в тому обсязі та способі виконання, яке мав і попередній кредитор. Для боржника ТОВ «Львівморепродукти» ці умови залишилися незмінними, незважаючи на зміну кредитора. Права та обов`язки ТОВ «Львівморепродукти», внаслідок переходу до ОСОБА_1 прав вимоги за кредитними та іпотечним договорами не змінилися, оспорювані договори не порушили та не зачепили інтересів боржника за кредитними договорами. Наявність згоди боржника ТОВ «Львівморепродукти» на зміну кредитора/іптекодержателя в зобов`язаннях, що виникли між учасниками таких зобов`язань, не вимагалося.

Відтак, у випадку визнання недійсними оспорюваних правочинів відновлення будь-яких прав та інтересів позивача не може мати місця, оскільки зобов`язання боржника існуватиме в тому ж обсязі та на тих же умовах, що й на момент набуття ОСОБА_1 права вимоги за кредитними та іпотечним договорами. Формально відбулася лише заміна кредитора у зобов`язанні, що безпосередньо на обсяг прав та обов`язків самого боржника ТОВ «Львівморепродукти» не вплинуло.

Висновки, які зробив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні щодо відсутності порушеного права боржника ТОВ «Львівморепродукти» за захистом якого такий звернувся до суду, повністю відповідають правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 18.01.2017 року у справі № 6-2552цс16.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13.05.1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30.05.2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У своїх правових висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14 - 144цс18), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17 (№ 12-304гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зроблено висновок, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Відсутність порушення оскаржуваними договорами законних прав та інтересів ТОВ «Львівморепродукти» підтверджується також обставинами, які не підлягають доказуванню, а саме судовими рішеннями у цивільній справі № 463/3577/17 (постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12.07.2022, якою залишено без змін рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року). Зазначеними судовими рішеннями підтверджено чинність зобов`язань позивача перед відповідачем ОСОБА_1 згідно генеральної кредитної угоди № 010/6.2.1.4.0/11577 від 11 листопада 2011 року та договору іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11 листопада 2011 року, право вимоги по яких неодноразово відступалося і кінцевим набувачем права вимоги за яким став ОСОБА_1 .

Крім того, при укладенні оспорюваних договорів було дотримано вимоги цивільного законодавства, що характерні для такого виду договорів та підстав для визнання їх недійсними немає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу.

Правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 11.09.2018 року в справі № 909/968/16 та висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 10.04.2019 року в справі № 522/9066/16 щодо характеризуючих ознак договорів цесії та факторингу, враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення у даній справі.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом договору є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (пункти 37, 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18). Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18).

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в оскаржуваному договорі відступлення права вимоги за кредитним договором від 25.04.2017 року відсутні ознаки договору факторингу, оскільки зі змісту цього договору не вбачається надання ОСОБА_1 послуг фактора ТОВ «Оптимум Фактор» та умов фінансування клієнтом ТОВ «Оптимум Фактор» ОСОБА_1 .

Договір відступлення права вимоги за його ознаками є договором, за яким у зобов`язанні за кредитними договорами ТОВ «Оптимум Фактор» замінено на нового кредитора ОСОБА_1 . Такий договір не можна оцінювати як договір факторингу, оскільки він за своєю правовою природою є договором відступлення прав вимоги (цесії), укладення якого врегульовано статтями 512-519 ЦК України, суб`єктний склад якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, а тому для його укладення не вимагається наявність у ОСОБА_1 , як нового кредитора, ліцензії на право здійснення фінансових послуг факторингу.

Наведене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 08.06.2021 року у справі № 346/1305/19, від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 та спростовує покликання ТОВ «Львівморепродукти», що викладені в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Львівморепродукти» про неврахування судом першої інстанції при вирішенні даного спору правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.11.2020 року у справі № 638/22396/14-ц, то такі не підлягають врахуванню з огляду на наступне.

У постанові від 31.10.2018 року у справі № 465/646/11 Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок, який надалі застосувала у постанові від 10.11.2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження 14-16цс20), про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа.

У постанові від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду вважала необхідним відступити від висновку, сформульованого у постанові від 31.10.2018 року у справі № 465/646/11, конкретизувавши його, а саме, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ та не лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Крім того, з висновку, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2020 року у справі № 638/22396/14-ц вбачається, що він стосувався укладення між банком та фізичною особою договору факторингу, а отже, він не може бути застосованим до спірних правовідносин, оскільки у даній справі договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами не містить ознак договорів факторингу чи будь яких інших договорів про надання фінансових послуг, а є договором відступлення права вимоги (цесії).

Доказів, на підтвердження своїх вимог про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитними договорами № 012/6.2.1.4.0/1578 від 11.11.2011, № 011.6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 з підстав невідповідності його вимогам закону, оскілький такий містить умови договору факторингу, ТОВ «Львівморепродукти» суду не надало.

Крім того, ТОВ «Львівморепродукти» до матеріалів справи № 463/1204/19 надано лише останні договір про відступлення права вимоги та договір про відступлення права за іпотечним договором № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011, які укладені 25.04.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «Оптимум Фактор», попередні договори відступлення права вимоги у матеріалах справи відсутні, що додатково спростовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 10.11.2020 у справі № 638/22396/14-ц, щодо застосування судами ст. 1083 ЦК України, яка регулює питання наступного відступлення права грошової вимоги після укладення договору факторингу, та визнання правочинів недійсними, з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Аналізуючи вимоги апеляційної скарги ТОВ «Львівморепродукти» про визнання недійним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011, який укладено 25.04.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «Оптимум Фактор», колегія суддів приходить до висновку, що визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, що має забезпечувальний, похідний характер відносно основного зобов`язання (договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 25.04.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Оптимум Фактор») не відповідає засадам цивільного судочинства та суперечить вимогам ст. 1 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 також носять похідних характер від основної вимоги про визнання договору про відступлення права за іпотечним договором № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011, укладеного 25.04.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «Оптимум Фактор», на підставі якого за ОСОБА_1 і зареєстровано право власності на нерухоме майно.

Чинність основного зобов`язання ТОВ «Львівморепродукти» за генеральною кредитною угодою № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011 встановлена судовим рішенням у справі № 463/3577/17. Після укладення оспорюваних договорів новий кредитор ОСОБА_1 не здійснював фінансових послуг, не нараховував відсотки за кредитним договором. Наведене додатково підтверджує укладення між ТОВ «Оптимум Фактор» та ОСОБА_1 договору відступлення права вимоги, а не договору факторингу.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» залишити без задоволення.

РішенняЛичаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 березня 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: М.М. Шандра

Н.О. Шеремета