14.03.2023 року м. Житомир
Богунський районний суд м. Житомира в складі:
Головуючого судді Чішман Л.М.,
за участю секретаря судового засідання Лайчук В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Горлова Єгора Сергійовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, -
Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідачів права на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог вказано, що позивач після укладення договору купівлі-продажу від 19.08.2022 року позивач стала повноправним одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі, які є членами сім`ї колишніх власників квартири, залишились зареєстрованими у такій квартирі, чим порушують права власника житла вільно розпоряджатися своєю власністю.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 21.11.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі (а.с. 26).
В судове засідання 14.03.2023 року сторони не з`явились. Представник позивача подав до суду заяву, якою просив розгляд справи проводити без його участі, позов підтримав, не заперечував проти заочного рішення. Крім цього, 14.03.2023 року представником позивача подано письмові пояснення, якими останній позовні вимоги підтримав.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження, матеріалів позову на поштову адресу за місцем реєстрації останніх.
Відзиву на позовну заяву від відповідачів не надходило.
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
З урахуванням наведеного, на підставі положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.
Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд дійшов наступного висновку.
Встановлено, що 19.08.2022 року між позивачем, як покупцем, та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , як продавцями, було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., згідно якого позивач купила квартиру АДРЕСА_1 , ставши власником цілої частки такої квартири (а.с. 6-11).
У належній позивачу квартирі залишаються зареєстрованими відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 13).
Як зазначає в позовній заяві представник ОСОБА_1 , позивач зверталася до відповідачів з проханням знятись з реєстрації у належній їй квартирі добровільно. У відповідь на таке звернення відповідачі повідомили, що не заперечують проти таких вимог, однак не в змозі зробити це фізично у зв`язку з перебуванням за кордоном. Проте доказів в підтвердження вказаних обставин позивач не надала.
Ухвалою суду витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України громадянами України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 01.01.2010 року по даний час (а.с. 46).
На виконання вказаної ухвали судом отримано відповіді начальника головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про те, що з 31.01.2018 року по теперішній час відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією відповідачами в базі даних не виявлено (а.с. 42, 44, 51).
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, яка відзначена в Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за І півріччя 2020 року, зроблено висновок, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд вважає, що зазначені правові позиції можуть бути застосовані до спірних правовідносин в контексті вирішення житлового спору, оскільки відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.
Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, беручи до уваги наступне.
Приймаючи до уваги наведені правові позиції, можна дійти висновку, що проживання тривалий час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру АДРЕСА_1 їх житлом в розумінні статті 8 Конвенції.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі мають інше житло, окрім спірного, позивачем не надано, так само як і не надано доказів на які правові підстваві останні були зареєстрровані у вказаному майні, хоча відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України надання доказів є його процесуальним обов`язком.
Позивачем не доведено порушення її прав власника на квартиру тим, що там зареєстровані відповідачі.
Більше того, обставини, якими обґрунтована позовна вимога, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, позивачем не доведено того, що вона зверталася до відповідачів з вимогою про зняття з реєстрації з належної їй квартири після оформлення права власності на таке житло, що останні не заперечують щодо визнання їх такими що втратили право користуватись житлом, не надано доказів, що відповідачі тривалий час не проживають в даному житлі, як і не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що відповідачі перебувають за кордоном, не надано доказів, які саме перешкоди створюють позивачу.
Крім цього, позивачем не надано суду жодних доказів про здійснення певних дій, спрямованих на вирішення даного спору в позасудовому порядку.
Таким чином, судом не встановлено нагальної суспільної необхідності для застосування таких обмежень права на повагу до житла, які зазначені у позовній заяві, тому, задовольняючи вимоги позивача, втручання в зазначене право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не буде пропорційним, переслідуваній легітимній меті.
З огляду на вищевикладене, не знайшло свого підтвердження створення відповідачами перешкод позивачу в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого вона являється. В ході розгляду справи позивачем не доведено обґрунтованості його вимог, тому повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.
Крім того, 1 грудня 2021 року набрав чинності Закон України від 5.11.2021 № 1871-ІХ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
Зняття з реєстрації місця проживання (перебування) здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) (пункт 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад". Рішення, дії чи бездіяльність органу реєстрації (в тому числі через центр надання адміністративних послуг) можуть оскаржуватися в судовому порядку.
Таким чином власник приватного житла має право «виписати зареєстрованих осіб» самостійно без їх згоди та без суду. Доказів про те, що позивач зверталась до відділу «Центр надання адміністративних послуг» Житомирської міської ради з документом, що посвідчує особу та документом, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання особи (осіб), що знімається, суду не надано, таким чином позивачем не доведено в який спосіб порушуються її права.
З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану.
Порядком встановлення заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1450 передбачено, що запровадження заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб здійснюється військовим командуванням на підставі указу Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та полягає у забороні, зокрема зняття із задекларованого (зареєстрованого) місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, крім зняття із задекларованого (зареєстрованого) місця перебування чи місця проживання осіб у разі одночасного декларування (реєстрації) місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій воєнний стан не введено.
В період дії військового стану військовозобов`язані чоловіки можуть бути зняті з реєстрації місця проживання за певних підстав, доказів що відповідачі не є військовозобов"язаними, та чи є інші підстави для зняття з реєстрації, що є метою позивача, суду не надано.
Керуючись ст.ст. 12, 77, 81, 141, 142, 280, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову представника ОСОБА_1 - адвоката Горлова Єгора Сергійовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення особи права користування житловим приміщенням відмовити.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3

Повний текст рішення складено 14 березня 2023 року.

Суддя Л.М. Чішман