ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2727/23 Справа № 206/4995/20 Суддя у 1-й інстанції - Плінська А. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2022 року в цивільній справі номер 206/4995/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютін - Сандомирський Леонід Олегович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Казак Ірина Юріївна, про визнання недійсним заповіту,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютін - Сандомирський Леонід Олегович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Казак Ірина Юріївна, про визнання недійсним заповіту, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири були мати ОСОБА_3 та баба - ОСОБА_4 . Позивачка була зареєстрована за цією адресою разом зі своїм сином, мамою та бабою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла, після смерті якої вона разом з бабою прийняли спадщину, фактично вступивши в управління майном. Після смерті матері ОСОБА_1 продовжила проживати разом з бабусею в належній на праві власності квартирі. ОСОБА_4 хворіла на судинні захворювання, була часта втрата пам`яті, онука за нею доглядала, а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Позивачка в установленому порядку звернулась до нотаріуса щодо оформлення спадщини, де й дізналась про існування заповіту на ім`я сторонньої особи.

Позивачка вважає, що заповіт має бути визнаний недійсним, оскільки заповіт від її імені померлої ОСОБА_4 був вчинений поза її справжньою волею, адже вчинений хворою жінкою у віці 90 років.

Крім того, баба завжди говорила, що належна їй частка квартири буде онучці та правнуку.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2022 року в задоволенні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютін - Сандомирський Леонід Олегович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Казак Ірина Юріївна, про визнання недійсним заповіту - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2022 року та постановити нове, яким задовольнити позов.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України про законність та обґрунтованість, постановлене з порушенням вимог діючого цивільного процесуального законодавства, з неправильним застосуванням матеріального права, не доведеними обставинами, які суд вважав встановленими.

Висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги висновок експерта, який на підставі медичних документів, що не повністю відображають фактичні обставини справи, зробив відповідний висновок.

Проте, без жодного обґрунтування судом було відкинуто пояснення свідків, які безпосередньо багато років контактували з померлою, від імені якої складено заповіт.

Таким чином, суд безпідставно надав перевагу висновку експерта перед іншими доказами в їх сукупності, що є грубим порушенням вимог процесуального законодавства.

Від відповідачки та третіх осіб відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Скочко О.А. доводи апеляційної скарги підтримали, просили судове рішення скасувати та задовольнити її позовні вимоги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Гаврилюк Л.В. доводи апеляційної скарги не визнала, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доводяться матір`ю, бабою та онукою одна одній, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та шлюб (а.с. 4, 5, 6, т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02 червня 2003 року ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_1 в рівних частках (а.с. 7-7зв, 8, т. 1).

Відповідно до звіту від 12 жовтня 2020 року про оцінку вартості майна житлова квартира АДРЕСА_1 . вартість квартири складає 524700,00 гривень.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про їх смерть (а.с. 12, 56, 13, 44, 59, т. 1).

25 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу посвідчено заповіт ОСОБА_4 , яка на випадок своєї смерті заповіла належну їй частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с. 60, т. 1).

Із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину до приватного нотаріуса звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (43, - 43зв, 58 - 58зв., т. 1).

25 серпня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіним Сандомирським Л.О. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 в зв`язку з наявністю спадкоємця за заповітом та подачею ним заяви про прийняття спадщини (а.с. 16-16зв., т. 1).

Відповідно до висновку судово психіатричного експерта №20 від 12 листопада 2021 року

ОСОБА_4 на момент складання та підписання спадкового договору 25 жовтня 2017 року на будь-який психічний розлад не страждала. За своїм психічним станом на той час ОСОБА_4 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 160 162, т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що, пред`являючи позов про визнання заповіту недійсним, позивач має довести, а суд - установити, що волевиявлення заповідача на складання заповіту: не було вільним, тобто, здійснене під впливом зовнішніх обставин; не відповідало його волі.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним, не відповідало її внутрішній волі. ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказаний правочин вчинено бабою позивачки у поважному віці, коли вона хворіла численними захворюваннями, зокрема мала проблеми з пам`яттю та деменцію.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, враховуючи висновок судово психіатричного експерта, яким встановлено, що ОСОБА_4 на момент складання спірного заповіту на будь-який психічний розлад не страждала, за своїм психічним станом на той час могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, а також те, що суду не надано інших переконливих доказів щодо того, що заповіт, складений ОСОБА_4 , не відповідав її волі, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування пояснень свідків про психічний стан померлої ОСОБА_4 , апеляційний суд зазначає наступне.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Суд першої інстанції критично поставився до показів свідків, оскільки жоден із допитаних в судовому засіданні свідків не підтвердив ту обставину, що померла ОСОБА_4 в момент підписання спірного заповіту в 2017 році не усвідомлювала значення своїх дій, або не могла керувати ними.

З таким висновком апеляційний суд погоджується, оскільки свідчення не можуть ґрунтуватися на припущеннях, що, в свою чергу, не може розцінюватись як належний доказ щодо психічного стану особи, якою складено заповіт, на момент вчинення заповіту (ч. 6 ст. 81, ст. 77 ЦПК України).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 04 травня 2023 року.

Суддя: