ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2933/23 Справа № 175/4564/21 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Сурсько-Литовська сільська територіальна громада Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

04 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила постановити рішення, яким визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.1-5).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Сурсько-Литовська сільська територіальна громада Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задоволено. Визнано ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_3 , такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою ОСОБА_3 . Вирішено питання судових витрат (а.с.122-125).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила, рішення суду 1 інстанції скасувати в частині позовних вимог до неї та ухвалити нове, яким у задоволені таких вимог відмовити, а також вирішити питання судових витрат (а.с.128-131). В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на відсутність у справі належних доказів порушення прав позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду, вважає, що з поданих позивачкою доказів, не вбачається доведеним той факт, що відповідачка-1 чимось порушує права позивачки щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном у вигляді будинку. Реєстрація в будинку та не проживання в ньому відповідача-1 не перешкоджає позивачці розпоряджатися цим майном. Крім того позивачкою не надано доказів факту не проживання відповідачки -1 у будинку, втрату нею інтересу до місця проживання та не проживання без поважних причин.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у відповідності до договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 вересня 2021 року ОСОБА_1 належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-13). Також зазначена інформація підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.13-17).

Згідно довідки Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №1264 від 08 жовтня 2021 року за адресою АДРЕСА_1 , окрім позивачки значаться зареєстрованими ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.24), які є онуками попередньої власниці домоволодіння ОСОБА_4 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї власника будинку, однак є зареєстрованими за адресою АДРЕСА_1 , що чинить позивачці перешкоди в користуванні своїм майном, а тому суд вважав за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржується в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , тому в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , апеляційним судом не ревізується.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України).

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Як вбачається із копії довідки про склад сім`ї № 1126 від 07.09.2021 року, виданої виконкомом Сурсько-Литовської сільської ради в тому, що дійсно проживали та зареєстровані в АДРЕСА_1 , як онук ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , коли її власником була ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , членом сім`ї яких вони згідно закону були, а відтак відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивачки ОСОБА_1 (а.с.23).

Установивши, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2021 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що реєстрація апелянта в спірному будинку чинить перешкоди в користуванні власністю позивачу, тому ОСОБА_3 слід визнати такою, що втратила право користування спірним будинком, що є підставою для зняття її з реїстрації.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

В апеляційній скарзі апелянт лише наголошує на тому, що позивач не довела, що її права порушено та не надала відповідних доказів, що на думку колегії суддів на увагу не заслуговують.

При цьому апелянт не спростовує той факт, що позивач є власником спірного будинку, а вона онука колишньої власниці, яка всупереч умовам договору купівлі-продажу, продовжує бути зареєстрованою в спірному будинку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскарженій частині без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року в частині, що оскаржується - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: