КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/1339/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року в складі судді Хоменко В.С.,

встановив:

13.05.2021 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 28.08.2015 року. Заявою позичальника підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ "ПриватБанк", які були йому надані для ознайомлення в письмовій формі. Відповідно до виявленого бажання, позичальнику було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним коштами позичальник отримав кредитну картку. Позичальник не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості та підтверджується випискою по рахунку.

03 листопада 2018 року позичальник ОСОБА_3 помер.

Станом на дату смерті заборгованість ОСОБА_3 перед банком за вказаним договором становить 6 875,65 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

11 липня 2020 року була направлена претензія кредитора до Другої київської державної нотаріальної контори, на яку 24.07.2020 отримана відповідь.

Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів.

24 січня 2021 року до спадкоємців позичальника було направлено лист-претензію, яка виконана не була.

Банк просив: стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 серпня 2015 року в розмірі 6 875,65 грн, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

17.10.2022 представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Сокуренко Н. В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постійно проживали з спадкодавцем, лише 02.11.2018 перереєструвалися за іншою адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі є спадкоємцями першої черги, від спадщини у передбачений законом строк не відмовлялись.

Суд першої інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №336/3968/16-ц про те, що факт постійного проживання разом із спадкодавцем може підтверджуватися відміткою у паспорті спадкоємця про місце реєстрації особи, що в силу положень статті 1268 ЦК України дає підстави для висновку про належність спадщини спадкоємцеві з часу її відкриття.

Відповідачі не скористались своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов заявлено до неналежних відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відтак, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Зазначений висновок висловлено Великою Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Судом встановлено, що 28 серпня 2015 року ОСОБА_3 уклав з ПАТ КБ "ПриватБанк" договір про надання банківських послуг шляхом підписання Анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Києва, ОСОБА_3 02.11.2018 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.153).

03 листопада 2018 року ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до наданого суду розрахунку, станом на день смерті спадкодавця утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 6 875,65 грн.

14.07.2020 Друга київська державна нотаріальна контора отримала та розглянула претензію кредитора АТ КБ «ПриватБанк» від 10.06.2020. Повідомила, що спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 заведена іншою нотаріальною конторою. Після оплати квитанції за Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) в розмірі 51.00 грн заявнику буде надано більш детальну інформацію про заведення спадкової справи до майна померлого (а.с.80).

24.01.2021 АТ КБ "ПриватБанк" надіслало листи-претензії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 22.09.2020 ( а.с. 81,82).

Відповідно копії спадкової справи №382/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , з заявами про прийняття спадщини після його смерті до Першої київської державної нотаріальної контори звернулись :

- 26.03.2019 мати спадкодавця ОСОБА_4 , 1939 року народження;

- 11.04.2019 син спадкодавця ОСОБА_5 , 1993 року народження.

Позовних вимог про стягнення боргів спадкодавця до спадкоємців ОСОБА_4 , ОСОБА_5 по справі заявлено не було.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не належать до кола спадкоємців позичальника ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, отже не є належними відповідачами по заявленим позовним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, 11 квітня 2019 року дочка спадкодавця ОСОБА_2 звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь сина померлого - ОСОБА_5 (а.с. 144).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року (справа №752/17348/16-ц) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 149-150).

За таких підстав доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постійно проживали з спадкодавцем, є спадкоємцями першої черги, від спадщини у передбачений законом строк не відмовлялись не відповідають обставинам справи та наданим суду доказам.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позов заявлено до неналежних відповідачів.

При цьому суд першої інстанції, у силу своїх процесуальних повноважень, був вправі замінити первісного відповідача належним лише за клопотанням позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, такого клопотання суду першої інстанції подано не було.

Вищевказаний недолік не може бути усунений при розгляді справи апеляційним судом, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк