Номер провадження 2/754/1607/23
РІШЕННЯ

Іменем України

22 лютого 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Париста А.

за участі позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника третьої особи - Панченко В.В.,

третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, 3-тя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Самоврядна громада Жукова - 53А», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЕКОС-53А», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про визнання права користування житлом, визнання протиправною відмову у видачі ордера, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування житлом, визнання протиправною відмову у видачі ордера, зобов`язання вчинити дії. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що Позивачка ОСОБА_1 працювала майстром в Житловому управлінні «Лівобережне» з 21.04.2008 по 01.10.2012, звільнена за скороченням штату на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Згідно даних облікової справи № 24284 ОСОБА_1 з сім`єю у складі 4 осіб перебуває на квартирному обліку з 24.10.2014. ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_5 , донька ОСОБА_8 та малолітні онуки ОСОБА_7 та ОСОБА_7 постійно проживають та зареєстровані у кімнаті АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи. Будинок передано на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «Самоврядна громада Жукова, 53-А» розпорядженням № 571 від 05.10.2016 Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. 3аселення позивачки з сім`єю до гуртожитку відбулось на підставі ордера № 16 від 12.08.2012 на заселення в гуртожиток, видано ОСОБА_1 , яка працює в ДП «ЕКОС» на право займання 4 ліжко/місць в гуртожитку по АДРЕСА_1 на основі спільного рішення керівництва (адміністрації) профспілкового комітету на сім`ю, що складала: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Поверховим планом та експлікацією від 20.04.1972 , ксерокопія яких видана Київським БТІ 05.09.2014, підтверджується, що до заселення ОСОБА_1 до кімнати гуртожитку - дана кімната була 1/2 частиною буфета - коморою - під №11, загальною площею 74,8 кв.м. З копії розпорядження заступника начальника відділу управління майном ДП «ЕКОС» до листа №1618 від 21.08.2012 від 29.05.2012 ОСОБА_9 підтверджується надання ОСОБА_1 кімнати АДРЕСА_1 . Відповідно до плану гуртожитку від 12.09.2013 та журналу підрахунку площі житлового будинку з нежитловими приміщеннями площа приміщень кімнати 10-а складає 34,7 кв.м. Трьох значна нумерація кімнат затверджена протоколом №16 від 23.10.2014, внаслідок чого кімната змінила номер з 10-а на 108. Після самоправного проникнення до кімнати № АДРЕСА_1 представників КП «Житлорембудсервіс» у відсутність позивачки та членів її сім`ї, замовником технічного паспорта будинку внесені зміни до плану гуртожитку та кімнати № АДРЕСА_1 , внаслідок чого в плані та технічному паспорті на гуртожиток від 11.09.2014 зазначено номер кімнати № АДРЕСА_1 площею 17,3 кв.м., а інша частина кімнати отримала номери XIV, XV, XVI - відповідно коридор, кухня та санвузол - та статус місця спільного користування гуртожитку. Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва від 18.10.2016 загальна площа кімнати АДРЕСА_1 , в якій проживає позивачка з сім`єю, згідно даних БТІ складає 47,68 кв.м, в т.ч. житлова 34,7 кв.м, опалювальна площа 47,68 кв.м. З часу заселення у серпні 2012 року позивачка оплачує житлово-комунальні та інші послуги відповідно до квитанцій площею 48,2 кв. м., що підтверджується квитанціями. Технічним паспортом виготовленим 26.10.2018 ТОВ «БП ЕКСПЕРТ» підтверджується, що кімната № АДРЕСА_1 загальною площею 34,7 кв. м в тому числі житлова 34,7 кв.м. Актом обстеження житлових умов приміщення АДРЕСА_1 встановлено, що загальна площа кімнати складає 34,7 кв.м. На підставі зазначених вище документів ОСОБА_1 правомірно займає кімнату № АДРЕСА_1 площею 34,7 кв.м та має намір здійснити приватизацію житла. Дана кімната є єдиним житлом позивачки та її родини, де вони проживають, утримують його, виконують ремонтні роботи, замінюють оздоблення тощо. Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація відмовила позивачці у видачі ордера на займане приміщення № АДРЕСА_1 площею 34,7 кв.м з посиланням на те, що в ордері серії Б зазначається лише житлова площа, яка, на думку відповідача, становить лише 17,3 кв.м. Таким чином, відповідач на власний розсуд надав статусу нежитлового приміщення половині кімнати № АДРЕСА_1 у зв`язку з приготуванням позивачкою в цій частині їжі та розміщенням душу, не враховуючи , що позивачці була надана кімната площею 48,2 для проживання, яку вона оплачує як житлову і користується нею як житловою і що визначені відповідачем кухня та санвузол як окремі кімнати є частиною однієї кімнати, їх облаштування зроблено позивачкою за власні кошти і в них проживають всі члени родини. Кімната №108 відокремлена вхідними дверима від загального коридору гуртожитку. Такі дії відповідача є протиправними, такими, що порушують житлові права позивачки та її родини на користування житлом у спосіб, не заборонений законом. Такий протиправний самостійний розподіл житлової кімнати на житлову і нежитлову і не надання відповідного ордера позбавляє позивачку права користування частиною кімнати та права на її приватизацію. Відповідач фактично позбавляє позивачку та її родину житла і привласнює майно, що належить їй і знаходиться у спірній частині кімнати. Позовні вимоги спрямовані на захист порушеного права позивачки та її сім`ї на житло, спірні правовідносини регулюються цивільним, житловим законодавством. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст. 129 ЖК України). Наказом № 94 від 09.07.2012 Дочірнього підприємства «ЕКОС» ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» «Про надання нежитлових приміщень для проживання мешканцям у гуртожитках» встановлено нежитлові приміщення у гуртожитках, що перебувають на балансі ЖУ «Південне» та ЖУ «Лівобережне» ДП «ЕКОС», які раніше використовувалися як підсобні, службові і т.п. (відповідно до поверхового плану) переобладнати, провести нумерацію та надати працівникам, які цього потребують, як житлові кімнати для проживання; включити в загальну житлову площу гуртожитку площу нежитлових приміщень, які надані для проживання як житлові. Підтвердженням виконання даного наказу в частині включення в загальну житлову площу гуртожитку площу нежитлових приміщень є вказана у квитанціях на оплату житлово-комунальних послуг з 2012 року площа кімнати, де проживає ОСОБА_1 - 48,20 кв.м. Невизнання відповідачем права позивачки на частину кімнати і фактичне безпідставне зменшення площі є порушенням права позивачки на користування житлом та в подальшому порушення її права на приватизацію житлової кімнати. Обґрунтування відповідачем розміру кімнати у 17,3 кв.м нібито наявністю в кімнаті №108 виділеного місця для приготування їжі та туалетної кімнати є незаконним та безпідставним, фактично та юридично не підтверджена і спростовується технічним паспортом кімнати та актом обстеження житлових умов. Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація та об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Самоврядна громада Жукова,53-А» не оспорюють правомочність розподілу кімнати позивачкою та користування нею за власним вибором, разом з тим відсутність погодження наймодавця на переобладнання жилої кімнати підтверджує відсутність легалізації переобладнання та підстав вважати переобладнану частину кімнати нежитловою. Будь-які правові підстави для розрахунку жилої площі кімнати в розмірі 17,3 кв.м відсутні, а тому і пропозиція відповідача на видачу ордера серії Б на частину кімнати та визнання її жилою частково - відсутні. Надавши ордер позивачці на кімнату площею 17,3 кв.м відповідач на власний розсуд залишає другу частину кімнати у власності держави у статусі нежитлової, хоча проживає в ній, користується та оплачує на законних підставах позивачка з 2012 року. Таке відношення до вирішення житлового питання громадян України є надто формалізованим, бюрократичним і протиправним зловживанням відповідачем дискреційною функцією. За відсутності підтвердження надання позивачці кімнати площею 17,3 кв.м та з врахуванням її правомірного заселення до кімнати № АДРЕСА_1 , яка складає жилою площею 34,7 кв.м , відповідач зобов`язаний видати ордер серії Б на жилу площу кімнати №108 площею 34,7 кв.м. Рішенням Київської міської ради від 24.05.2012 №596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва» затверджено перелік гуртожитків міста Києва, що є об`єктами комунальної власності територіальної громади міста Києва, які залишено в статусі «гуртожиток» та надано дозвіл на приватизацію їх жилих приміщень. До зазначеного переліку включено гуртожиток на АДРЕСА_1 . Також цим рішенням районним в м. Києві державним адміністраціям делеговано повноваження щодо видачі спеціальних ордерів мешканцям гуртожитків, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідачем не виконано зазначене вище рішення Київської міської ради та не видано позивачці спеціальний ордер на кімнату, в якій вона постійно проживає, зареєстрована з сім`єю 9 років, оплачує житлово-комунальні послуги, ремонтує, доглядає і яке є єдиним житлом для сім`ї, перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. Сфера дії цього Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» поширюється, зокрема, на громадян, а також членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше 5 років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них (ч.1 ст.1 Закону). Враховуючи практику ЄСПЛ, тривалий час проживання позивачки з родиною в житлі - кімнаті 108 гуртожитку площею 34,7 кв.м, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому відмова у видачі ордера на кімнату площею 34,7 кв. м, що є житлом позивачки, формальне її зменшення у площі, відмова у визнані її наймачем кімнати, до якої вона була вселена на законних підставах - є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла, яке позивачка просить суд захистити. На підставі викладеного позивач просить суд: визнати право користування ОСОБА_1 кімнатою АДРЕСА_1 жилою площею 34,7 кв.м.; визнати протиправною відмову Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації у видачі ОСОБА_1 ордеру серії Б на кімнату АДРЕСА_1 житловою площею 34,7 кв.м. та зобов`язати Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію видати ОСОБА_1 ордер серії Б на кімнату АДРЕСА_1 житловою площею 34,7 кв.м.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 06 серпня 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

05 жовтня 2021 року представником відповідача до суду подано відзив. Відповідно до якого представник Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації просила в задоволенні вимог позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на наступне. Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що право на заселення до гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 отримала на підставі ордеру від 30.08.2012 № 16, виданого Акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд». З 21.09.2012 Позивач зареєстрована у гуртожитку за вказаною вище адресою. Факт проживання Позивача у спірній кімнаті підтверджується відповідними документами - актами обстеження житлових умов, копії яких додані Позивачем до позовної заяви. Вищенаведене повністю відповідає фактичним обставинам справи і Відповідачем не оспорюється. Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація не спростовує і не заперечує право Позивача проживати і користуватись спірною кімнатою, а також не чинить жодних перешкод у реалізації Позивачем її житлових прав. Предметно зазначити, що звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання права користування спірною кімнатою, Позивач не вказує, які саме неправомірні дії Відповідача посягають на право ОСОБА_1 проживати у спірній кімнаті, перешкоджають їй користуватись спірною кімнатою, а також не зазначає, якими саме доказами підтверджуються вчинення Відповідачем неправомірних дій, якими порушуються житлові права Позивача. Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 15.12.15р. у справі № 800/206/15, від 26.03.2013 у справі № 21-438а12, від 10.04.12р. у справі № 21-1115во 10, а також в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 06.07.2017 року у справі №826/8161/16, від 18.08.2016 року у справі №826/2706/15. Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією не заперечується, що у період з 2014 по 2021 рік Позивач неодноразово зверталась до Відповідача з заявами про видачу ордеру на спірну кімнату. Всі звернення Позивача були розглянуті Відповідачем у встановленому законом порядку та вирішені по суті. Зокрема, з огляду на те, що у своїх зверненнях Позивач порушувала питання щодо видачі їй ордеру на зайняття спірної кімнати, Відповідач своїми листами повідомляв ОСОБА_1 про необхідність долучення до заяви про видачу ордеру документу, що підтверджує приналежність спірної кімнати до числа жилих приміщень - відповідного технічного паспорту на кімнату № АДРЕСА_1 , виготовленого фахівцями Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації». У 2018 році Позивач вкотре звернулась до Відповідача з заявою про видачу ордеру на спірну кімнату, долучивши до заяви, серед іншого, копію технічного паспорту на спірну кімнату, виготовлену Товариством з обмеженою відповідальністю «БП ЕКСПЕРТ» 26.10.2018. Відповідно до вказаного технічного паспорту, спірне приміщення складається з 1 кімнати житловою площею 34,7 кв. м. З метою уточнення інформації, викладеної у технічному паспорті, виготовленому ТОВ «БП ЕКСПЕРТ», Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація звернулась до Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» з листом від 19.11.2018, у якому просила надати копію технічного паспорту на кімнату № АДРЕСА_1 , виданого на ім`я Позивача. У відповідь на вказаний вище лист Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило Відповідача про те, що відповідно до інвентаризації 1972 року житлова кімната АДРЕСА_1 була про інвентаризована, як буфет. При цьому, правовою підставою для заселення громадян на перший поверх гуртожитку у кімнати, які відповідно до інвентаризації 1972 року визначені, як нежитлові, став наказ № 94 «Про надання нежитлових приміщень для проживання мешканцям у гуртожитках», виданий 09.07.2012 Дочірнім підприємством «Екос» Публічного акціонерного товариства «Холдингова Компанія «Київміськбуд», зі змісту якого вбачається, що нежитлові приміщення у гуртожитках, що перебували на балансі ЖУ «Південне» та ЖУ «Лівобережне» ДП «ЕКОС», які раніше використовувались, як підсобні, службові і т.п. (відповідно до поверхового плану) підлягають переобладнанню, проведенню нумерації та наданню працівникам, які цього потребують, як житлові кімнати для проживання. Разом з тим, згідно з Планом першого поверху житлового будинку (гуртожитку) по АДРЕСА_1 , у редакції 2014 року, кімната АДРЕСА_1 жилою площею 17,3 кв. м - є житловою, а приміщення площею 5,2 кв. м, 3,3 кв. м та 8,9 кв.м., які Позивач безпідставно вважає приналежними до кімнати АДРЕСА_1, є коридором, санвузлом та кухнею відповідно, тобто - місцями спільного користування. Відтак, Відповідач неодноразово пропонував Позивачеві отримати ордер на житлову кімнату АДРЕСА_1 жилою площею 17,3 кв.м, від чого Позивач категорично відмовляється, мотивуючи свою відмову вкрай незадовільними житловими умовами, що полягають у проживанні значної кількості людей у невеликому за розміром житловому приміщенні. Відмова Відповідача видати Позивачеві ордер на житлове приміщення та місця загального користування має правове підґрунтя, що обумовлюється наступним. Пунктом 3 Рішення Київської міської ради від 24.05.2012 № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва» зі змінами, внесеними до нього Рішенням Київської міської ради від 13.11.2013 № 473/9961 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва», районним в місті Києві державним адміністраціям делеговано право видачі ордерів на жилі приміщення в гуртожитках мешканцям, які постійно в них проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. З наведеного вбачається, що Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація уповноважена видавати ордери мешканцям гуртожитків, які постійно в них проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, виключно на жилі приміщення. Видача Відповідачем ордерів на місця загального користування не відповідатиме вимогам діючого законодавства України, а також призведе до порушення житлових прав інших мешканців будинку. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у цивільній справі № 754/51/19 (провадження № 61- 22524св19). Зокрема, у вказаній постанові суд касаційної інстанції наголосив, що нежилі приміщення у багатоквартирному будинку перебувають у користуванні всіх його співвласників. Також, відповідно до висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власника квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. Всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, у тому числі з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та іншого. Окрім того, згідно з висновками, викладеними у Рішенні Конституційного суду України від 09.11.2011 року № 14-рп/2011 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий об`єкт - допоміжні приміщення. З аналізу зазначених норм права та рішень Конституційного суду України випливає, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою (постанова Верховного суду від 02.06.2021 у справі № 761/7369/18 (провадження № 61-2959св21)). Позивачу відомо, що приміщення, яке нею визначено як 34,7 кв. м, фактично є не однією жилою кімнатою, а групою приміщень. Вказана обставина підтверджується заявою Позивача від 29.09.2016 до Відповідача, за змістом якої ОСОБА_1 просить видати їй ордер не на кімнату, а на житловий блок, а також актами обстеження житлових умов сім`ї. Підсумовуючи викладене, відмовляючи ОСОБА_1 у видачі ордеру на кімнату та місця загального користування, сумарна площа яких, на думку Позивача, становить 34,7 кв. м, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація як орган державної влади, суб`єкт владних повноважень, діяла в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України, як того вимагає частина 2 статті 19 Конституції України. Відтак, Відповідач не вбачає правових підстав для зобов`язання його у судовому порядку видати Позивачу ордер серії Б на кімнату АДРЕСА_1 житловою площею 34,7 кв.м., як про це просить суд Позивач, оскільки вважає недоведеними обставини, на які Позивач посилається у своїй позовній заяві, у зв`язку з чим проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечує у повному обсязі.

Протягом підготовчого розгляду справи, судом за клопотаннями сторін були залучені до участі в справі в якості третіх осіб: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЕКОС-53А» та ОСОБА_4 .

Протягом підготовчого розгляду справи позивач та представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, представник Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Самоврядна громада Жукова - 53А» та ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечували, представник Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЕКОС-53А» проти задоволення позову не заперечував.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року підготовче провадження у справі закрито.

Протягом судового розгляду справи позивач та представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, додатково представник позивача зазначила, що неправомірність дій відповідача проявилась у нехтуванні обов`язком вирішення житлових прав позивача. Також, представник позивача зауважувала про безпідставність участі в судовому розгляді справи представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Самоврядна громада Жукова - 53А», оскільки дане об`єднання змінило назву на Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЕКОС-53А» і його голова не заперечує проти задоволення вимог позову.

Представник відповідача проти задоволення вимог позову заперечувала в повному обсязі. Наголосивши, що відповідач не заперечує права позивача на користування кімнатою у гуртожитку по АДРЕСА_1 та готовий видати відповідний ордер на кімнатою площею 17,3 кв.м., про що неодноразово була повідомлена позивач, і не погоджується на отримання такого ордеру.

Представник Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Самоврядна громада Жукова - 53А» та ОСОБА_4 проти задоволення вимог позову заперечували. Додатково ОСОБА_4 зазначив, що позов ОСОБА_1 до Деснянської РДА є безпідставним, оскільки Деснянська РДА не є балансоутримувачем будинку по АДРЕСА_1, а отже не має права здійснювати будь - які управлінські дії, у тому числі приймати рішення про видачу Позивачці ордеру на займане нею приміщення, оскільки це ще й суперечить ст. 58 Житлового кодексу України, відповідно до якої ордер може бути видано лише на вільне жила приміщення. Позовна вимога щодо визнання права користування кімнатою 108 площею 37,4 кв.м - суперечать положенням ст. 58, ст. 128, 129 Житлового кодексу України, ст. 369, 382 Цивільного кодексу України, ст. 6 Закону «Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитку», статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішенню Конституційного суду України від 2004 та 2011 року щодо правового статусу допоміжних приміщень, та порушує житлову права законних мешканців гуртожитку, оскільки призведе до відчуження спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку, а отже не може бути задоволена судом. Жодних доказів, того, що первинний ордер від 30.08.2012 видавався саме на спірне приміщення кімнату 108 - матеріали справи не містять, як не містять і доказів, що згадане приміщення буфету змінило всій первинний правовий статус - «нежитлове підсобне

приміщення».

В судовому засіданні 22 лютого 2023 року судом було відмовлено в задоволенні клопотання представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Самоврядна громада Жукова - 53А» про прийняття до спільного розгляду позовної заяви третьої особи.

Представник Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЕКОС-53А» проти задоволення позову не заперечував, визнаючи право позивача на користування кімнатою 108.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Право на заселення до гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 (разом з членами сім`ї: чоловіком - ОСОБА_5 , донькою - ОСОБА_6 , онуком - ОСОБА_7 ) отримала на підставі ордеру на 4 ліжко місця № 16 від 01.08.2012 року, виданого Акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд».

Для проживання позивачу було надано нежитлове приміщення буфету, що підтверджується поетажним планом та експлікацією від 20.04.2072 року.

З 21.09.2012 року позивач та члени її сім`ї зареєстровані у гуртожитку.

11 вересня 2014 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна було видано Технічний паспорт на багатоквартирний житловий будинок - гуртожиток АДРЕСА_1 . Замовником виступило КПУЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва.

Відповідно до технічного паспорту приміщення буфету було самочинно переобладнано з підсобного на кімната № АДРЕСА_1 у вигляді житлового блоку: кімната 17,3 кв.м., кухня 8,9 кв.м., коридор 5,2 кв.м., санвузол 3,3 кв.м. без зміни статусу. Приміщення продовжує бути інвентаризовано як буфет, що підтверджується, в тому числі листом відповіддю Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 062/14-14486 від 23.11.2018 року.

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» створено комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та віднесено до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації.

Пунктом 9 вищезазначеного рішення встановлений обов`язок КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва передати новоствореному комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" житловий фонд, який був переданий до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та знаходиться у нього на балансі, а також інше нерухоме та рухоме майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на їх балансі станом на 01 серпня 2014 року.

На виконання зазначеного рішення, Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією видано розпорядження від 30.01.2015 № 48 «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майна».

У Додатку до рішення Київради від 24.05.2012 № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва» наведений перелік гуртожитків міста Києва, що є об`єктами комунальної власності територіальної громади міста Києва, які залишено у статусі "гуртожиток" та надано дозвіл на приватизацію їх жилих приміщень.

У пункті 25 вказаного Додатку, також зазначено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 віднесений до об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Пунктом 3 Рішення Київської міської ради від 24.05.2012 № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва», зі змінами, внесеними до нього Рішенням Київської міської ради від 13.11.2013 № 473/9961 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва», районним в місті Києві державним адміністраціям делеговано право видачі ордерів на жилі приміщення в гуртожитках мешканцям, які постійно в них проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до листа Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 102/03/11-6095 від 12 вересня 2014 року на лист Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна з питань щодо внесення змін до технічної документації будинку АДРЕСА_1 було повідомлено, що всі приміщення розташовані на першому поверху гуртожитку є нежитловими і відносяться до допоміжних, які передаються у спільну власність власників житлових приміщень у гуртожитку і окремо приватизації не підлягають, як місця загального користування.

На підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.10.2016 року № 571 «Про передачу багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 з балансу комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» на баланс об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Самоврядна громада Жукова, 53-А», гуртожиток за вищевказаною адресою був переданий на баланс об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Самоврядна громада Жукова, 53-А», про що було складено Акт приймання-передачі основних засобів.

До суду позивачем надано технічний паспорт на кімнату АДРЕСА_1 , який на її замовлення був виконаний ТОВ «БП Експерт», відповідно до якого кімната № АДРЕСА_1 має площу 34,7 кв.м. та не має жодного зонування.

З пояснень позивача встановлено, що вона самовільно здійснювала перепланування приміщення буфету (кімнати АДРЕСА_1), при вселенні встановивши стіни - виділивши приміщення кухні та санвузла, в подальшому прибравши дані стіни.

Факти існування приміщень, коридору, кухні та санвузла підтверджуються, в тому числі Актом обстеження житлових умов від 04.09.2015 року.

Позивачу відомо, що приміщення, яке нею визначено як кімната площею 34,7 кв. м, фактично є не однією жилою кімнатою, а групою приміщень. Вказана обставина підтверджується заявою Позивача від 29.09.2016 року до Відповідача, за змістом якої ОСОБА_1 просить видати їй ордер не на кімнату, а на житловий блок, а також актами обстеження житлових умов сім`ї.

Суд не бере до уваги Довідку № 02/03/02-194 видану Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва, оскільки зазначені у ній дані протирічать іншим матеріалам справи. Так в даній довідці зазначено, що загальна площа кімнати АДРЕСА_1 складає 47,68 кв.м., в тому числі житлова 34,7 кв.м.

Позивач неодноразово зверталась до відповідача з заявами про видачу ордеру саме на кімнату площею 34,7 кв.м., з задоволенні яких їй було відмовлено. Останнє за часом звернення позивача від 19.03.2021 року було розглянуто, в його задоволенні було відмовлено. При цьому сторона відповідача не заперечує право позивача на отримання ордеру на кімнату площею 17,3 кв.м.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Житлові правовідносини щодо забезпечення прав громадян на житло, належне використання і схоронність житлового фонду встановлені ЖК Української РСР.

Відповідно до статті 5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Підстави та порядок надання жилих приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду передбачені у главі 1 розділу III ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 31 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому ЖК та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках. Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР (частини перша та друга статті 34 ЖК Української РСР).

Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України (частина третя статті 34 ЖК Української РСР).

Громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості (частина перша статті 43 ЖК Української РСР).

Порядок надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів передбачений статтею 51 ЖК Української РСР, відповідно до якої жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської комітеті Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Згідно з положеннями статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка потребує поліпшення житлових умов та перебуває на обліку, має право на отримання в порядку черговості вільного жилого приміщення на підставі ордера, виданого уповноваженим органом.

Заперечуючи проти позову, Деснянська РДА наголошувала на тому, що частина спірних приміщення не відносяться до жилих приміщень (коридор, санвузол, кухня), а тому відповідно до правил статті 58 ЖК Української РСР не можуть бути надані позивачу.

У частинах першій-третій статті 4 ЖК Української РСР закріплено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (частина четверта статті 4 ЖК Української РСР).

У матеріалах справи немає відомостей про те, що спірні приміщення після переобладнання/реконструкції/перепланування переведені з нежилих у жилі приміщення, відповідного рішення органу місцевого самоврядування немає.

Враховуючи, що рішення про переведення спірних приміщень із нежилих у жилі не ухвалювалося, такі приміщення мають статус нежилих.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, у тому числі з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та іншого.

Згідно з висновками, викладеними у Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011, за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення.

З аналізу зазначених норм права та рішень Конституційного Суду України випливає, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою (постанова Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 761/7369/18 (провадження № 61-2959св21)).

Подібні положення викладені у Законі України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». У частинах першій та другій статті 5 цього Закону передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки зі спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно змісту Преамбули та ст.ст. 1-2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Цей Закон не поширюється на громадян, які, зокрема, мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом. Для цілей цього Закону нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: 1) володіння жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах - право володіння жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі приватизації мешканцями гуртожитків жилих і нежилих (житлових і нежитлових) приміщень у таких гуртожитках відповідно до цього Закону та Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також на підставі правочинів, укладених відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не заборонено законом; 8) користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах, визначених цим Законом, - право користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі: а) договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР; б) договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України, - у випадках, визначених цим Законом; 9) ліжко-місце - умовна частина площі жилого приміщення у гуртожитку (кімнати, жилого блоку чи секції), визначена та виділена для тимчасового проживання в ньому одночасно декількох одиноких осіб однієї статі, не пов`язаних між собою сімейними та/або родинними стосунками. Площа одного ліжко-місця визначається власником гуртожитку з розрахунку на одну особу для кожного типу гуртожитку та не може бути меншою за розмір, визначений відповідно до санітарних норм, затверджених згідно із законодавством; 14) проживання у гуртожитку на правових підставах - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме: а) у відомчих гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР . Громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України "Про житловий фонд соціального призначення"), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім`ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України).

Відповідно до вимог статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

У пункті 10 Примірного положення (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення.

В той же час позивачу було видано ордер на 4 ліжко місця в гуртожитку на надано для проживання нежитлову кімнату - приміщення буфету.

У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вказано, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

На розширення вказаного положення Конституції України в частині першій статті 3 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Житловий фонд - це всі приміщення, в яких, згідно з нормами закону, може проживати людина. Сюди належать усі форми власності і типи приміщень: від звичайних квартир до гуртожитків, готелів і навіть будинків для людей похилого віку. Під час здачі об`єкта після будівництва всі вони проходять перевірку профільними органами і комісіями та визнаються придатними для життя.

Протягом судового розгляду стороною позивача не було доведено факту вчиненні відповідачем - Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією дій, які свідчили б про порушення, оспорювання прав позивача на користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Питання щодо зобов`язання надати ордер відносяться до внутрішньої компетенції районної державної адміністрації, а тому суд не може зобов`язати відповідача вчинити зазначені дії, оскільки їх вчинення за наявності передбачених законом підстав та дотримання встановленої процедури належить до дискреційних (виключних) повноважень Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, 3-тя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Самоврядна громада Жукова - 53А», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЕКОС-53А», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про визнання права користування житлом, визнання протиправною відмову у видачі ордера, зобов"язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 27 лютого 2023 року.

Суддя: