КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/15280/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/167/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретарів судового засідання - Осінчук Н.В., Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шелнет» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Луценко О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Шелнет», ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 5412; скасувати запис про реєстрацію права власності № 23008128 від 20 жовтня 2017 року, зроблений державним реєстратором Дідичук І.А. (Київська філія Комунального підприємства Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області «Павлинське бюро реєстрації та інвентаризації» м. Київ), яким відкрито розділ на квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкта нерухомості об`єкта нерухомого майна 000.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 03 березня 2007 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» йому належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

Зазначав, що з 01 листопада 2017 року та в процесі ознайомлення з матеріалами кримінального провадження йому стало відомо, що в Державному реєстрі прав на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 37760251 від 25 жовтня 2017 року державним реєстратором Дідичук І.А. (Київська філія Комунального підприємства Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області «Павлинське бюро реєстрації та інвентаризації», м. Київ) відкрито розділ на квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 000 з подальшою реєстрацією права власності № 23008128 за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири № 5412 від 20 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О. Вважав договір купівлі-продажу квартири недійсним, з підстав, що волевиявлення на його укладення з боку позивача не було, та фіктивним (ст. 234 ЦК України), як такий, що мав на меті позбавлення позивача права власності на вказану квартиру, оскільки оригінал свідоцтва про право власності на квартиру від 03 березня 2007 року жодним нотаріусом не вилучався та не приєднувався до справ державних та приватних нотаріусів, а знаходиться у позивача. Свідоцтво є чинним та на ньому відсутні відмітки про будь-який перехід права власності від позивача до третіх осіб.

Окрім того, пунктом 15 оспорюваного договору, визначено, що отримано згоду дружини продавця ОСОБА_5 , однак, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 07 червня 1997 року, виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище « ОСОБА_6 ». Вказував, що 11 грудня 2009 року за згоди позивача у квартирі були зареєстровані його дружина - ОСОБА_2 , а також донька - ОСОБА_7 . Також згідно наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05 вересня 2016 року № 548/6 діяльність приватного нотаріуса Мойсеєнко Т.О. припинена з 06 вересня 2016 року, а записів щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в реєстрах приватного нотаріуса Мойсеєнко Т.О. за 2007 рік не знайдено. Звертав увагу на те, що він проживає в квартирі по даний час, не мав наміру відчужувати своє майно, а відповідач протягом 10 років не вимагав виконання зобов`язання щодо передачі квартири за договором купівлі-продажу і зареєстрував даний договір лише в 2017 році, тому вважав, що правочин є незаконним (т. 1 а.с 3-7).

У липні 2018 року представник ТОВ «Шелнет» - Побережний Ю.В. подав заяву про застосування позовної давності (т. 1 а.с. 128).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що у 2007 році позивач запропонував йому продати свою квартиру АДРЕСА_1 за хорошу ціну, тому вирішив її купити. За пропозицією позивача зустрілися у нотаріуса та уклали договір купівлі-продажу. Коли позивач дізнався, що відповідач має намір переїхати жити в м. Горлівка Донецької області, попросив здати квартиру в оренду, про що між сторонами було укладено договір оренди квартири. Оскільки позивач не платив орендну плату відповідач попросив його звільнити квартиру та сплатити борг по оренді, проте позивач заявив, що нічого платити не буде та квартира була продана неофіційно, тому хоче її повернути. Після цього відповідач терміново повернувся до м. Києва, зареєстрував право власності на квартиру та був призначений на посаду директора ТОВ «Шелнет» і потім за гроші передав квартиру на баланс товариства.

Відповідач ОСОБА_3 зазначав, що наданий позивачем висновок почеркознавчої експертизи не може бути допустимим доказом у справі, оскільки зроблений на підставі копій договорів купівлі-продажу квартир, підписи на яких були предметом дослідження. Вважає, що позивачу про вказані обставини було відомо ще у 2007 році, тому пройшли строки позовної давності за вимогами позивача (т. 1 а.с. 202-206).

Також подав відзив на позовну заяву керівник ТОВ «Шелнет» - Мисинчук Ю.Ю. в якому заперечував доводи позивача та просив застосувати строки позовної давності і відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 210-213).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року залучено до у часті я справі як третю особу дружину позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 49-51).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року вказаний позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О., зареєстрований в реєстрі за №5412. Скасовано запис про реєстрацію права власності № 23008128 від 20 жовтня 2017 року, зроблений державним реєстратором Дідичук І.А. (Київська філія Комунального підприємства Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області «Павлинське бюро реєстрації та інвентаризації» м. Київ), яким відрито розділ на квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 000 (т. 2 а.с. 85-93).

Не погодившись із рішенням районного суду, 01 листопада 2021 року директор ТОВ «Шелнет» - Мисинчук Ю.Ю. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у позові повністю відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Вказував, що ТОВ «Шелнет» з 2017 року є власником квартири АДРЕСА_1 . Позивач обрав невірний та неналежний спосіб захисту, оскільки в даному випадку належним способом захисту буде не реституція, а віндикація, зокрема має бути заявлена вимога про витребування квартири, а районний суд не врахував правових висновків Верховного Суду, зокрема, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Районний суд не звернув уваги на фактичні обставини і надані докази, зокрема, розписку про отримання завдатку позивачем за майбутній продаж спірної квартири, договір оренди спірної квартири, які підтверджують наміри позивача продати спірну квартиру, а наданий позивачем висновок почеркознавчого дослідження не є належним доказом по справі, оскільки виконаний по технічній фотокопії оспорюваного договору (не по оригіналу), а експертиза мала б бути призначена судом і проведена відповідною державною експертною установою. Висновок районного суду про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним з підстав відсутності записів щодо його посвідчення в реєстрах приватного нотаріуса за 2007 рік є помилковим.

Крім того, суд першої інстанції не надав оцінки заявленому відповідачем та третьою особою клопотанню про застосування строку позовної давності, а позивач не довів факт відсутності у нього об`єктивної можливості дізнатися про наявні порушення прав з 2007 року, не надав пояснень з цього приводу та не заявив клопотання про поновлення пропущеного строку (т. 2 а.с. 98-100, 109-).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Петровський В.В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення залишити без змін. На обґрунтування заперечень проти скарги зазначив, що позивач дізнався про факт порушення його права у 2017 році звернувся до поліції та до суду, а тому строк позовної давності не є пропущеним. Надані відповідачем фотокопії розписки про отримання завдатку позивачем за майбутній продаж спірної квартири, договір оренди спірної квартири вважав підробленими, а відповідач та третя особа не надали на вимогу районного суду оригінали вказаних доказів та оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири (т. 2 а.с. 129-141).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року як третю особу залучено до участі у справі ОСОБА_4 , чий реєстраційний запис оскаржував позивач ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 163-165).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_1 помер, що підтверджується наданим до суду свідоцтвом серії НОМЕР_3 (т. 2 а.с. 192).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року зупинено апеляційне провадження у цій справі до залучення правонаступників позивача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язано Першу Київську державну нотаріальну контору надати відомості щодо складу спадкоємців (т. 2 а.с. 204-207).

За довідкою приватного нотаріуса Київського МНО Тоцької О.В. від 27 лютого 2023 року № 43/02-14, єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_1 є його дружина ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 229).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 березня 2023 року відновлено провадження у справі, залучено до участі у справі правонаступника померлого позивача - ОСОБА_2 , розгляд справи був призначений на 06 квітня 2023 року проте продовжено перерву в судовому засіданні до 04 травня 2023 року через відсутність доказів сповіщення відповідача ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 231-245).

У судовому засіданні представник апелянтаТОВ «Шелнет» - адвокат Побережний Ю.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Петровський В.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

03 травня 2023 року до апеляційного суду представник правонаступника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - адвокат Петровський В.В. подав письмові пояснення із запереченнями на апеляційну скаргу (т. 3 а.с. 10-15).

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти і телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення правонаступника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Представник ОСОБА_2 - адвокат Красносільський М.І. був сповіщений повідомленням на зазначену ним адресу електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення про що у справі є докази. Крім того, особи по справі були сповіщені оголошенням про розгляд справи судом на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 2 а.с. 233-240, 247-248 т. 3 а.с. 1-30).

В судове засідання призначене на 04 травня 2023 року представники ОСОБА_2 - адвокат Петровський В.В., адвокат Красносільський М.І. подали письмові клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на зайнятість в інших своїх справах проте доказів наявності поважних причин неявки до суду не подали.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що вказана цивільна справа перебуває в провадженні апеляційного суду із грудня 2021 року, її тривалий розгляд був викликаний необхідністю залучення до участі у справі третьої особи ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , як правонаступника позивача ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим розгляд справи був зупинений та вже відкладався за клопотанням сторін по справі про що у справі є докази.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 03 березня 2007 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10).

09 грудня 2009 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (Іпотекодержатель), ТОВ «Інвеста» (Позичальник) та ОСОБА_1 (Поручитель) був укладений договір іпотеки за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання ТОВ «Інвеста» зобов`язань за кредитним договором на суму 6 275 000 грн. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Авдієнко О.В. із накладенням нотаріусом заборони на відчуження вказаного предмету іпотеки зареєстровано в реєстрі за №№ 2302 і 2303 (т. 1 а.с. 69-75).

Обтяження іпотекою спірної квартири внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 37-41).

11 грудня 2009 року за згоди позивача, у квартиру АДРЕСА_1 були зареєстровані дружина - ОСОБА_2 , а також донька - ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою № 9123 від 07 листопада 2017 року, виданою ТОВ «Експлуатаційна компанія», особистий рахунок якої відкрито на ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 12).

За змістом наданої до суду копії договору купівлі-продажу від 20 листопада 2007 року вбачається що ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О. на бланку нотаріальних документів ВКА 966895, зареєстрований в реєстрі за № 5412 (т. 1 а.с. 8).

20 жовтня 2017 року державним реєстратором Дідичук І.А. (Київська філія Комунального підприємства Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області «Павлинське бюро реєстрації та інвентаризації» м. Київ) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності № 23008128, яким відкрито розділ на квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкта нерухомості об`єкта нерухомого майна 000 (т. 1 а.с. 9).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 листопада 2017 року ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2007 року, серія та номер 5412, посвідчений приватним нотаріусом Мойсеєнко Т.О. (т. 1 а.с. 9).

Відповідно до протоколу № 3 загальних зборів учасників ТОВ «Шелнет» від 14 листопада 2017 року єдиним учасником та директором ТОВ «Шелнет» - ОСОБА_3 вирішено внести до статутного капіталу цього товариства квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності учаснику товариства ОСОБА_3 оцінену з метою внесення до статутного капіталу товариства 999900 грн. (т. 1 а.с. 59-60).

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 листопада 2017 року за ТОВ «Шелнет» зареєстровано право власності на спірну квартиру на підставі протоколу, серія та номер № 3 , виданий 14 листопада 2017 року та акту оцінки майна, яке передається до статутного капіталу, серія та номер 01, виданий 14 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 47-48).

Згідно повідомлення Головного територіального управління юстиції у місті Києві на запит старшого лейтенанта поліції Національної поліції у м. Києві - наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05 вересня 2016 року № 548/6 діяльність приватного нотаріуса КМНО Мойсеєнко Т.О. припинена з 06 вересня 2016 року. Комісією про вилучення та передачу документів нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса Мойсеєнко Т.О. встановлено, що 19 листопада 2007 року за реєстровим № 5412 вчинено іншу нотаріальну дію. Спеціальний бланк нотаріальних документів ВКА 966895 використано 20 листопада 2007 року під інший договір відчуження нерухомого майна. Записів щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в реєстрах приватного нотаріуса Мойсеєнко Т.О. за 2007 рік не знайдено (т. 1 а.с. 13).

За повідомленням начальника управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) від 19 листопада 2020 року № 40794/6-20, відповідно до інформації, наявній в управлінні юстиції, 20 листопада 2007 року приватним нотаріусом Київського МНО Мойсеєнко Т.О. використано спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВКА № 966895 для посвідчення договору купівлі-продажу квартири за адресою, відмінною від зазначеної в запиті ( АДРЕСА_3 ) та за участю інших осіб (т. 2 а.с. 30).

Що застосування строку позовної давності.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Доводи позивача про те, що він не укладав договір купівлі-продажу спірної квартири від 20 листопада 2007 року підтверджуються наявними у справі об`єктивними доказами, зокрема, повідомленнями посадових осіб управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) від 19 листопада 2020 року № 40794/6-20 про те, що 20 листопада 2007 року приватним нотаріусом Київського МНО Мойсеєнко Т.О. використано спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВКА № 966895 для посвідчення договору купівлі-продажу квартири за адресою, відмінною від зазначеної в запиті ( АДРЕСА_3 ) та за участю інших осіб. При цьому, відповідач ОСОБА_3 зареєстрував право власності на спірну квартиру вперше лише 20 жовтня 2017 року, а із зазначеним позовом позивач ОСОБА_1 звернувся 14 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 3-7, 9, 13 т. 2 а.с. 30).

Встановивши вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що саме з цього часу, коли позивач дізнався про порушення права із здійсненням реєстрації такого права власності на спірну квартиру 20 жовтня 2017 року за відповідачем ОСОБА_3 , а відтак почався перебіг строку позовної давності. З огляду на вказане, пред`явлення цього позову 14 листопада 2017 року мало місце в межах строку позовної давності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що районний суд не приділив належної уваги клопотанню відповідача та третьої особи про застосування строків позовної давності, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, посилаюсь на те, що цього договору не підписував, умови його не погоджував, посилався на фіктивність оспорюваного договору (ст. 234 ЦК України), тож відповідач безпідставно зареєстрував за собою право власності на квартиру, покликаючись до умов договору, підписаного невстановленою особою замість позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (частина перша статті 657 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19, серед іншого вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені

у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Судом апеляційної інстанції достеменно встановлено обставини справи, за якими спірний договір позивач не укладав і не підписував та, відповідно, з істотних умов цього договору не погоджував.

Так, судом встановлено, що свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03 березня 2007 року, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна», на належне позивачу нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 нотаріусом не вилучалось та не приєднувалось до справ державних та приватних нотаріусів, та знаходиться у позивача. Дане свідоцтво є чинним, на нього відсутні відмітки про будь-який перехід права власності від позивача до третіх осіб. (ПЕРЕВІРИТИ В СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ) (т. 1 а.с. 10).

09 грудня 2009 року ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором іпотеки передав в іпотеку Банку вищевказану спірну квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання ТОВ «Інвеста» кредитних зобов`язань за кредитним договором на суму 6 275 000 грн. Обтяження іпотекою спірної квартири внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 37-41, 69-75).

11 грудня 2009 року за згоди позивача, у квартиру АДРЕСА_1 були зареєстровані дружина - ОСОБА_2 , а також донька - ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою № 9123 від 07 листопада 2017 року, виданою ТОВ «Експлуатаційна компанія», особистий рахунок якої значиться на позивачу (т. 1 а.с. 12).

Згідно відповіді Головного територіального управління юстиції у місті Києві згідно наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05.09.2016 № 548/6 діяльність приватного нотаріуса Мойсеєнко Т.О., припинена з 06 вересня 2016 року, а записів щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в реєстрах приватного нотаріуса Київського МНО Мойсеєнко Т.О. за 2007 рік не знайдено (т. 1 а.с. 13).

За наявними у справі доказами, зокрема, повідомленнями посадових осіб управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) від 19 листопада 2020 року № 40794/6-20, 20 листопада 2007 року приватним нотаріусом Київського МНО Мойсеєнко Т.О. використано спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВКА № 966895 для посвідчення іншого договору купівлі-продажу квартири за адресою, відмінною від зазначеної в запиті ( АДРЕСА_3 ) та за участю інших осіб (т. 2 а.с. 30).

Наведених обставин і доказів відповідач по справі не оспорював і не спростував, що дає підстави для висновку суду, що приватним нотаріусом Київського МНО Мойсеєнко Т.О. використано спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВКА № 966895 для посвідчення іншого договору, а договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 позивач не укладав і нотаріус такого договору не посвідчував.

Встановивши, що ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири не укладав, відповідно, істотні умови цього договору не погоджував, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення на укладення оспорюваного договору.

Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

За умови встановленого судом факту використання 20 листопада 2007 року приватним нотаріусом Київського МНО Мойсеєнко Т.О. спеціального бланку нотаріальних документів серії ВКА № 966895 для посвідчення іншого, а не оспорюваного позивачем ОСОБА_1 , договору купівлі-продажу квартири і за адресою, відмінною від зазначеної в запиті та за участю інших осіб, а не ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , доводи апелянта ТОВ «Шелнет» про відсутність обвинувального вироку в кримінальній справі чи архівних документів, які приватний нотаріус Київського МНО Мойсеєнко Т.О. мала б передати до архіву,після припинення її нотаріальної діяльності, не може бути підставою для позбавлення позивача гарантованого йому законом права власності на належну йому квартиру.

За змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи наведене, спірний договір від 20 листопада 2007 року купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 є неукладеним, томуу задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.

При цьому, за наявності для того підстав позивач не позбавлена права заявити вимогу про витребування майна або усунення перешкод у користуванні належним їй майном.

Отже, з урахуванням зазначеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 20 листопада 2007 року підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Щодо позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності № 23008128 від 20 жовтня 2017 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі - у редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація речових прав виконує важливу функцію інформування третіх осіб про права та обтяження на майно, а у випадках, встановлених законом, з такою реєстрацією пов`язується виникнення прав на нерухоме майно (абзац третій частини другої статті 331 ЦК України).

Хоча державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)).

У пункті 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 911/1681/18 (провадження № 12-295гс18) зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо скасування права власності на об`єкт нерухомого майна має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав ТОВ «Аверс-Сіті» на спірний об`єкт нерухомості. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру».

Схожі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 695/500/17 (провадження № 14-60цс19), від 05 червня 2019 року у справі № 911/1580/18 (провадження № 12-53гс19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року по справі № 357/11231/18 (провадження № 61-4960св20) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Визнання протиправним та скасування проміжної державної реєстрації, а саме запису про реєстрацію права власності № 23008128 від 20 жовтня 2017 року, зробленого державним реєстратором Дідичук І.А. (Київська філія Комунального підприємства Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області «Павлинське бюро реєстрації та інветаризації» м. Київ), яким відрито розділ на квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 000 є неефективним у контексті цього спору, оскільки не відновить порушеного права позивача.

Такий позов в цій частині заявлений до неналежного відповідача, оскільки заявлений у позові відповідач ОСОБА_3 на час подання позову вже не був власником спірної квартири. а належним відповідачем в цій частині позовних вимог мав бути ТОВ «Шелнет».

Так, зареєструвавши право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2007 року, серія та номер 5412, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 листопада 2017 року, ОСОБА_3 передав вказану квартиру до уставного фонду ТОВ «Шелнет» (т. 1 а.с. 9).

Відповідно до протоколу № 3 загальних зборів учасників ТОВ «Шелнет» від 14 листопада 2017 року єдиним учасником та директором ТОВ «Шелнет» - ОСОБА_3 вирішено внести до статутного капіталу цього товариства квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності учаснику товариства ОСОБА_3 оцінену з метою внесення до статутного капіталу товариства 999900 грн. (т. 1 а.с. 59-60).

За Актами оцінки та прийому передачі майна від 14 листопада 2017 року громадянин ОСОБА_9 передав, а директор ТОВ «Шелнет» - ОСОБА_3 прийняв передану у власність товариства, у т.ч. квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 61-64).

За протоколом № 4 загальних зборів учасників ТОВ «Шелнет» від 14 листопада 2017 року, вирішено продати частку у статутному капіталі Товариства, яка належить ОСОБА_3 у розмірі 100% статутного капіталу на користь ОСОБА_10 .. Цим же протоколом звільнено ОСОБА_3 з посади директора товариства та призначено ОСОБА_10 директором ТОВ «Шелнет» (т. 1 а.с. 65-66).

Крім того, як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 листопада 2017 року за ТОВ «Шелнет» зареєстровано право власності на спірну квартиру на підставі протоколу, серія та номер № 3 , виданий 14 листопада 2017 року та акту оцінки майна, яке передається до статутного капіталу, серія та номер 01, виданий 14 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 47-48).

Таким чином належним відповідачем у спорі щодо захисту права власності має бути останній набувач і зареєстрований власник спірної квартири - ТОВ «Шелнет».

Проте у цій справі, яка є предметом апеляційного перегляду, ОСОБА_1 таких вимог до ТОВ «Шелнет» не заявляв і вказане товариство залучено у справі як третя особа, а чинний ЦПК України не передбачає можливості залучення належного відповідача на стадії апеляційного розгляду.

Тому, оскаржуване рішення в частині задоволення вимог позивача про скасування проміжної державної реєстрації, а саме запису про реєстрацію права власності № 23008128 від 20 жовтня 2017 року, зроблений державним реєстратором Дідичук І.А. (Київська філія Комунального підприємства Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області «Павлинське бюро реєстрації та інветаризації» м. Київ) підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих вимог позивача.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що сторони не заперечували наявність в провадженні іншого суду цивільної справи № 756/14399/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Шелнет» про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння.

З цих підстав суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив посилання апелянта на неврахування районним судом правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, від22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, постанові Верховного Суду від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, які зводяться до незгоди апелянта з висновками суду стосовно встановлення обставин справи та оцінкою доказів. Окрім цього, фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені судом у цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку.

Посилання апелянта на фотокопії розписки про отримання завдатку позивачем за майбутній продаж спірної квартири, договір оренди спірної квартири, які позивач в районному суді заперечував з посиланням на їх підробку, не спростовують вищевказаних обставин і доказів, зокрема встановленого судом і підтвердженого об`єктивними доказами по справі факту відсутності посвідчення 20 листопада 2007 року приватним нотаріусом Київського МНО Мойсеєнко Т.О. оспорюваного позивачем договору, і не можуть бути самостійною підставою для спростування встановлених судом обставин і доказів.

Інші доводи і посилання апелянта вищенаведених висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок і відшкодуванню за рахунок позивача не підлягають.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шелнет» - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Шелнет», ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 05 травня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова