Справа № 129/1965/21
Провадження № 2/135/6/23
РІШЕННЯ

іменем України

22.02.2023 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

У липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, посилаючись на те, що йому належить 27/100 частин в будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських споруд.

Відповідач ОСОБА_2 чинить йому перешкоди в користуванні частиною погреба, оскільки закрив вхідні двері на два замки, чим порушує його право власності на невід`ємні частини свого майна. На неодноразові звернення про усунення перешкод у користуванні майном відповідач не реагує, жодних дій не вчиняє. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив усунути перешкоди в користуванні погребом, який розташований по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 надати йому безперешкодний доступ до погреба та зобов`язати повернути ключі від дверей цього погреба і надалі не чинити перешкоди в користуванні погребом.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав.

ІІ. Пояснення сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Окрім того, пояснив, що відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 від 30 липня 2015 року, а саме відповідно до схематичного плану земельної ділянки погреб (позначений Б/під), входить до складу квартири АДРЕСА_3 . Спірний погреб знаходить у спільному користуванні його та ОСОБА_2 , однак останній повісив на нього замок, від якого у нього немає ключа, чим чинить перешкоди у користуванні ним своєю частиною погреба. При цьому уточнив, що на сьогодні на дверях погребу висить один замок, на момент перевірки комісією було два замка. Проте двері погреба спільного користування замкнені на ключ, чим йому створюються перешкоди, а саме, обмежується доступ до погреба, оскільки ключів від цих дверей у нього немає. Ключі від замкнених дверей має відповідач ОСОБА_2 . Відповідач самовільно встановив замок на двері та користується ними лише в своїх інтересах, а на неодноразові звернення з проханням надати ключі не реагує.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю. На обґрунтування своєї позиції пояснив, що дійсно у його та позивача ОСОБА_1 спільному користуванні перебуває погреб, розташований по АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 немає доступу до спірного погреба, оскільки він встановив замок і ключ є тільки у нього. Віддати ключ від замка погребу він не погоджується, оскільки не бажає, щоб ОСОБА_1 ним користувався. Вважає, що у позивач побудував собі ще один погреб, а тому потреби у використанні спірного погреба у нього немає.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі

Розпорядженням В.о. голови Гайсинського районного суду Вінницької області матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном передано за підсудністю до Ладижинського міського суду Вінницької області (а.с.94).

Ухвалою судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 12.09.2022 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.

26.09.2022 на виконання ухвали недоліки позовної заяви усунено.

Ухвалою судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 28.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Вказаною ухвалою суду відповідачу запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву (а.с. 125-126).

Ухвалу суду від 28.09.2022 разом з копією позовної заяви та додатками до неї направлено на адресу відповідача ОСОБА_2 , яку він отримав 17.10.2022 (а.с. 127).

Відповідач ОСОБА_2 не подав до суду відзив на позовну заяву.

05.12.2022 ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 10 годину 00 хвилин 13 грудня 2022 року в залі судових засідань №1 Ладижинського міського суду Вінницької області (вул. Енергетиків, 13, м. Ладижин, Вінницька область). Витребувано у ОСОБА_2 належним чином завірені копії правовстановлюючих документів, що посвідчують його право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_4 . Встановлено строк для подання до суду витребуваних документів до 10 години 13 грудня 2022 року.

IV. Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 27/100 частин будинку АДРЕСА_1 , згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого Гайсинською державною нотаріальною конторою 20.01.1972 року № 160.

На підставі даного договору Тульчинським МБТІ 04 лютого 1972 року 27/100 частин будинку АДРЕСА_1 зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 , про що зроблено запис реєстраційно-кадастрову книгу під № 1694, що стверджується довідкою виданою Тульчинським МБТІ.

З довідки Комунального підприємства «Гайсинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 26 лютого 2019 року № 191-139д також вбачається, що за ОСОБА_1 на праві приватної власності зареєстровано 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_5 , згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого Гайсинською державною нотаріальною конторою від 20.01.1972 № 160.

Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_2 , виготовленим 30.07.2015 Гайсинським бюро технічної інвентаризації на замовлення ОСОБА_1 до складу будівель та споруд входить у тому числі спірний погріб.

Відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 9/25 частин будинку АДРЕСА_1 , згідно з договором дарування, посвідченого Гайсинською державною нотаріальною конторою 10.01.1996 № 1-30.

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленим 12.01.1996 Тульчинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації вбачається, що ОСОБА_2 належить 9/25 частини даного житлового будинку, до складу будівель та споруд входить у тому числі спірний погріб.

Згідно з актом перевірки житлово-побутових умов від 26.05.2021 встановлено, що ОСОБА_1 проживає в частині будинку АДРЕСА_1 . Він є співвласником будинку та частини по господарських будівель (сарай, погріб). При обстеженні садиби було встановлено, що під літерою «б», який має окремий вхід перешкоди в користуванні не чиняться, а погріб під літерою «п» має спільний вхід і співвласник ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди в користуванні погребом. Спільний вхід в погреб закрив на два своїх замки.

V.Мотиви і доводи суду та застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена правова норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому. Тобто, зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливому порушенню, якого на момент подання позову немає, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушень його права.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні спірним погребом. Відповідач ОСОБА_2 встановив замок на вхідні двері, не дає позивачу ключ від вхідних дверей зазначеного погребу.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував того факту, що позивач не має можливості потрапити до приміщення спірного погреба, оскільки він встановив замок, ключ від якого є тільки у нього.

За таких обставин, враховуючи факт порушення права власності позивача шляхом недопуску його до об`єктів нерухомого майна, що відповідно до ст. 391 ЦК України є підставою для усунення порушень прав ОСОБА_1 , та наявності перешкод у здійсненні ним свого права власності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині усунення позивачу перешкод в користуванні погребом, який розташований по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 надати позивачу ОСОБА_1 безперешкодний доступ до погреба, який розташований по АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Оскільки у позивача відсутній доступ до вказаного нерухомого майна, суд вважає, що вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу ключ від замка дверей спірного приміщення погребу також слід задовольнити.

При цьому ОСОБА_2 не спростував доводи ОСОБА_1 щодо наявності створених ним перешкод для доступу до належних позивачу на праві власності об`єктів нерухомості. Особисті відносини сторін не можуть бути законною підставою для обмеження права власності позивача.

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та позивачем не доведено наявність загрози порушення права користування спірним погребом у майбутньому, а тому позовна вимога в частині зобов`язання відповідача надалі не чинити перешкоди в користуванні належним позивачу майном не підлягають до задоволення.

VІ. Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Метою впровадження цього принципу пропорційності є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи в суді ОСОБА_1 надавалася професійна правова допомога адвокатом Задніпровським І.Є. на підставі договору про надання правової дороги від 21 липня 2021 року, а надалі адвокатом Задніпровською С.В. на підставі договору про надання правової дороги від 07 лютого 2022 року.

Позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу надано належні та допустимі докази, а саме: ордер на надання правничої (правової) допомоги від 21 липня 2021 року серії ВН № 127786, виданий на підставі договору про надання правової дороги від 21 липня 2021 року б/н; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 16 грудня 1993 року № 94; квитанції до прибуткового касового ордера № 50 на суму 5000 грн; ордер на надання правничої (правової) допомоги від 07 лютого 2022 року серії ВН № 174669, виданий на підставі договору про надання правової дороги від 07 лютого 2022 року б/н; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 16 грудня 2003 року № 91; квитанції до прибуткового касового ордера № 17 на суму 3000 грн.

Квитанції до прибуткового касового ордера, надані позивачем ОСОБА_1 у розпорядження суду, є належним доказом понесення ним витрат на правничу допомогу.

Поряд з чим судом беруться до уваги вимоги п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України згідно з якою інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У абзаці 2 пункту 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

З урахуванням наведеного вище, враховуючи, що вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову у даній справі точно визначити неможливо, суд вважає за необхідне розподілити між сторонами порівну витрати на правничу допомогу.

Таким чином на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн (8 000:2), що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, кількості судових засідань, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

VІІ. Щодо вимоги про відшкодування судових витрат на проїзд до суду.

Згідно з статтею 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини дев`ятої статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Суд зауважує, що запровадження законодавцем граничного розміру (верхньої межі) компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані з прибуттям до суду, покликане насамперед запобігти завищенню розміру цих витрат та попередженню зловживання таким правом.

Таке правове регулювання порядку здійснення цивільного судочинства не може обмежувати та/або заперечувати право сторони, на користь якої ухвалене судове рішення та яка понесла витрати, пов`язані з прибуттям до суду, й підтвердила їх документально, на компенсацію цих витрат.

Граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», згідно з додатком до якої витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

У свою чергу, питання, пов`язані з відшкодуванням витрат на відрядження унормовані постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59.

За змістом пунктів 7, 9 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, окрім іншого, витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті).

Витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтвердними документами.

Відповідно до пунктів 6, 7 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Пунктом 14 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 визначено, що підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.

У абзаці сімнадцятому статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Водночас як пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, так і пунктом 12 розділу ІІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 передбачено, що у разі відрядження за кордон на службовому автомобілі витрати на пально-мастильні матеріали відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту.

Таким чином, сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень і на користь якої ухвалене судове рішення, має право на компенсацію здійснених нею та підтверджених документально витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, які не можуть перевищувати встановлені законодавством, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59.

Водночас вказані вище нормативно-правові акти органів виконавчої влади передбачають можливість відшкодування витрат на проїзд в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі), або ж витрат на пально-мастильні матеріали, які відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування стороні витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалася особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження здійснених стороною витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Такі витрати також можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на пально-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально.

Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджено наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 і призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеним в постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20).

Як встановлено судом на підтвердження витрат на забезпечення прибуття позивача в судові засідання загальним транспортом надано чеки у розмірі вартості квитка, а саме: чек №101257 від 26.09.2022 на суму 40 грн 10 коп.; чек №54427 від 26.09.2022 на суму 40 грн; чек №103251 від 26.10.2022 на суму 40 грн 10 коп.; чек №56777 від 31.10.2022 на суму 40 грн; чек №58748 від 02.12.2022 на суму 40 грн 10 коп.; чек №105578 від 13.12.2022 на суму 40 грн 10 коп.; чек №59344 від 13.12.2022 на суму 40 грн; чек №107385 від 26.01.2023 на суму 40 грн 10 коп.; чек №61773 від 26.01.2023 на суму 40 грн; чек № 108471 від 21.02.2023 на суму 40 грн 10 коп., всього на загальну суму 400 грн 60 коп.

Суд вважає, що вказані чеки є належним та допустимим доказом понесених позивачем витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, а тому враховуючи, що вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову у даній справі точно визначити неможливо, суд вважає за необхідне розподілити між сторонами порівну вказані витрати.

Таким чином на користь позивача підлягають стягненню витрати на прибуття до суду в розмірі 200 грн 30 коп. (400,6:2).

VІІІ. Щодо вимоги про стягнення судового збору та суми банківської комісії, стягнутої при сплаті позивачем судового збору.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини другої 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

За таких обставин, враховуючи те, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 908 грн, судом позовні вимоги задоволені частково, відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина ставки судового збору, яка сплачена при поданні позовної заяви 454 грн (908:2=454).

При цьому, банківська комісія - це грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг. Банківська комісія береться також за оплату чеків, розміщення депозитів, виконання постійних доручень, пряме дебатування.

З огляду на вказане суд вважає, що стягненню на користь позивача підлягають виключно судові витрати без врахування комісії (а.с.1), оскільки банк було обрано ним самостійно, та банківська комісія за своєю суттю не є частиною судового збору чи судовими витратами, який встановлюється державою відповідним нормативно-правовим актом та є обов`язковим до сплати. Комісію за обслуговування було стягнуто обраним позивачем банком за надання йому банківської послуги.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 523/12032/18, провадження № 61-6898св22.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 141, 142, 258, 259, ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні погребом, який розташований по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 безперешкодний доступ до погреба, який розташований по АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключ від замка дверей погреба, який розташований по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 грн і витрати, пов`язані із розглядом справи 4000 грн на професійну правничу допомогу, 200 грн 30 коп. витрат, пов`язаних з явкою до суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354, ст. 355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст. 273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Ім`я (найменування) сторін:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

- відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстрований та проживає за адресою: зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Суддя