КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/1055/21-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1631/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 лютого 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києвав складі судді Батрин О.В., ухвалене в м. Київ 22 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління служби безпеки України в м. Києві та Київській області, Офісу Генерального прокурора про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури, суду,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 260 773,50 грн. в рахунок відшкодування майнової (матеріальної) шкоди, та 5 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури.

Позов обґрунтовував тим, що 24 серпня 2011 року відносно нього заступником Генерального прокурора України було порушено кримінальну справу за ознаками складів злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263 КК України. 26 серпня 2011 року постановою Солом?янського районного суду м. Києва йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а 18 жовтня 2011 року продовжено строк тримання під вартою до чотирьох місяців. 10 січня 2014 року вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263 КК України. 24 лютого 2014 року постановою Апеляційного суду Київської області запобіжний захід щодо ОСОБА_1 змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд. 13 січня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Київської області вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2 КК України скасовано, справа закрита за недоведеністю участі ОСОБА_1 у вчиненні злочину. В іншій частині вирок скасовано та направлено прокурору Київської області для організації додаткових розслідувань. З моменту прийняття вказаної ухвали та до моменту звернення з позовом ОСОБА_1 не пред`являлись жодні підозри чи обвинувачення у вчиненні злочинів.

ОСОБА_1 з моменту виявлення ознак злочину 22 серпня 2011 року та до моменту його затримання 26 серпня 2011 року не намагався переховуватися від органів досудового розслідування, добровільно з`явився на першу вимогу слідчого на допити, активно сприяв встановленню істини в справі, не чинив опору при затриманні, що свідчило про відсутність підстав для його утримання під вартою в Київському СІЗО. ОСОБА_1 , будучи депутатом Васильківської міської ради та директором КП «Комбінат комунальних послуг», отримував заробітну плату, за рахунок якої утримував себе та свою родину, забезпечував належний заробіток та виховання малолітньої дитини та утримання дружини, яка не працювала в зв`язку з доглядом за дитиною. ОСОБА_1 позитивно характеризувався за місцем роботи, раніше судимий не був. В зв`язку з тривалим кримінальним провадженням, застосуванням до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою останньому було завдано матеріальної та моральної шкоди, яка виразилась у вимушених змінах у життєвих і виробничих стосунках, психологічному стресі, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану. Своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава України в особі органів дізнання і досудового слідства, суду завдали ОСОБА_1 значної майнової і моральної шкоди внаслідок незаконного затримання, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, нелюдського поводження у зв`язку з утримуванням в нелюдських умовах камери для тимчасово затриманих, постійних образах і погрозах з боку конвоїрів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст положень ст. 1 - 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», вказував, що із системного тлумачення норм закону вбачається, що законодавцем було визначено статтю 1 Закону як вид завданої шкоди, статтю 2 - як умови виникнення права на відшкодування, статтю 3 - як предмет/обсяг відшкодування, а статтю 4 - як спосіб та умови здійснення відшкодування. При цьому суд першої інстанції допустив у рішенні невідповідність висновків обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема щодо необґрунтованості доводів позивача про те, що його було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з нереабілітуючими обставинами. Також суд вказав, що в зв`язку з набранням 14 березня 2014 року чинності Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в`язнів» є юридичним фактом виникнення підстави для безумовного і невідворотного застосування до ОСОБА_1 повної індивідуальної амністії негайно, тобто до моменту як постановлення апеляційним судом ухвали від 13 січня 2015 року, так і закриття 25 травня 2018 року кримінального провадження, що у повній мірі реабілітувало б позивача за умови відсутності обов`язкового для виконання судом рішення Верховної Ради України про індивідуальну амністію позивача.

Наголошував, що судом першої інстанції проігноровано факт, що незважаючи на набрання чинності Законом України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в`язнів» 14 березня 2014 року, ухвала Апеляційного суду Київської області в справі № 1-110/12 датована 13 січня 2015 року, тобто через рік після ухвалення закону щодо повної індивідуальної амністії, а текст цієї ухвали не містить жодного посилання на положення зазначеного Закону з вказівкою на підставу скасування обвинувального вироку. Натомість, ухвала вказує саме на реабілітуючу обставину, а саме вирок щодо ОСОБА_1 в частині скасовано і справу закрито за недоведеністю участі у вчиненні злочину, а в іншій частині направлено прокурору для організації досудового розслідування.

Вказував, що у випадку завершення кримінального провадження закриттям справи через недоведеність участі у вчиненні злочину є підтвердженням того, що всі обмеження, застосовані до особи під час досудового розслідування, були невиправданими, а відтак і незаконними.

Зазначав, що нереабілітуючі підстави закриття кримінальної справи можуть бути застосовані до особи виключно за її згоди та/або прямого прохання, і що він згоди на застосування до себе положень закону про амністію не надавав.

Аналогічно, не містить посилань на вказаний закон і постанова Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2014 року, на підставі якої ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд, на момент прийняття вказаної постанови закон не набув чинності.

Таким чином, враховуючи, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія застосовується виключно на підставі рішення суду та індивідуально, а по відношенню до ОСОБА_1 рішення суду про застосування амністії не приймалось ніколи, тому висновки суду першої інстанції про нереабілітуючі обставини звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності внаслідок застосування до нього індивідуальної амністії є неспроможними та суперечать фактичним обставинам справи.

Зауважував, що обґрунтування суду щодо закриття кримінальної справи внаслідок застосування закону про амністію не відповідають реальним обставинам, оскільки кримінальне провадження було закрито повністю 25 травня 2018 року більш як 4 роки після прийняття та набрання чинності даним законом. Крім того, органи досудового розслідування не є органами, уповноваженими законодавством на застосування амністії.

Наголошував, що суд першої інстанції пов`язує відсутність реабілітуючої обставини для можливості здійснення відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, однак залишає поза увагою обґрунтування щодо відмови у задоволенні вимоги в частині відшкодування заробітку.

Вказував, що Верховний Суд у справі № 369/6194/16-ц пов`язував обставину наявності підстав для відшкодування шкоди на користь позивача з остаточним рішенням у кримінальному провадженні, тобто вказав на необхідність закриття кримінального провадження, що і відбулось 25 травня 2018 року.

Зазначав, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що ухвалою апеляційного суду від 13 січня 2015 року встановлено проведення обшуку за місцем реєстрації ОСОБА_1 поза встановленою процедурою отримання дозволу на його проведення, з порушеннями правил підсудності при розгляді подання про проведення обшуку, що свідчить про незаконність проведення такого обшуку і прямо кореспондує положенням п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Від відповідача Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому управління просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, є законним, обґрунтованим і мотивованим, апеляційна скарга - безпідставною, і наводив власні аргументи проти доводів позивача в апеляційній скарзі, вказуючи, що лише факт перебування позивача під слідством і судом не є достатнім доказом спричинення йому душевних страждань впродовж всієї тривалості такого його перебування і спричинення цих страждань саме незаконним способом.

Від відповідача Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, погоджувався з висновками суду першої інстанції, вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача, що його повністю реабілітовано, вказував, що Верховним Судом вже досліджувалися вказані питання під час розгляду аналогічного позову ОСОБА_1 в справі № 369/6194/16ц. Також вважав безпідставними доводи апеляційної скарги щодо незаконності проводився обшуку за місцем реєстрації позивача, посилаючись на те, що обшук проводився на підставі постанови суду, яка не оскаржувалася і незаконною не визнавалася, і така підстава позову в позовній заяві ОСОБА_1 заявлена не була.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що посадовими особами органів досудового розслідування та прокуратури не було вчинено будь-яких дій та не прийнято жодних незаконних рішень відносно позивача, та прийшов до висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди на користь позивача, оскільки у останнього не виникло право на відшкодування шкоди у зв`язку із відсутністю фактів незаконного засудження або тримання під вартою.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 24 серпня 2011 року відносно позивача ОСОБА_1 заступником Генерального прокурора України було порушено кримінальну справу за ознаками складів злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-1, ч. 1 ст. 263 КК України.

Постановою Солом?янського районного суду м. Києва від 26 серпня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 вересня 2011 року, обрано ОСОБА_1 , підозрюваному у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263 КК України запобіжний захід у вигляді взяття під варту (а. с. 13 - 20 т. 1).

Постановою Солом?янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2011 року, продовжено обвинуваченому ОСОБА_1 строк тримання під вартою до чотирьох місяців (а. с. 21 - 27 т. 1).

Постановою Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2014 року запобіжний захід щодо ОСОБА_1 змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнивши з-під варти негайно (а. с. 28 - 30 т. 1).

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України до 6 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 258-2 КК України до 2 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України у виді до 1 року позбавлення волі, за ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 109 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України остаточно призначено ОСОБА_1 6 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2014 року щодо ОСОБА_1 в частині засудження за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2 КК України скасовано і справу в цій частині закрито за недоведеністю його участі у вчиненні злочину, в іншій частині вирок скасовано і справу в цій частині направлено прокурору Київської області для організації додаткового розслідування. Встановлено, що обшук за місцем реєстрації ОСОБА_1 проводився на підставі постанови судді Баришівського районного суду від 23 серпня 2011 року і в матеріалах справи відсутні будь-які дані, що давали б підстави Баришівському районному суду розглядати подання; зазначене дає підстави колегії суддів вказати на порушення правил підсудності при розгляді подання про проведення обшуку (а. с. 31 - 46, 43 т. 1).

Згідно листа слідчого відділу Васильківського ВП ГУНП в Київській області від 27 жовтня 2020 року, кримінальне провадження № 0000059, внесене до ЄРДР 30 березня 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, 25 травня 2018 року закрито СВ Васильківського ВП на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України (а. с. 49 т. 1).

Згідно листа слідчого відділу Васильківського ВП ГУНП в Київській області від 25 листопада 2020 року, кримінальне провадження № 0000059 надійшло за підслідністю до слідчого відділу 17 червня 2015 року з слідчого відділу ГУ СБУ в м. Києві та Київській області. Слідчим відділом Васильківського ВП ОСОБА_1 про підозру не повідомлялось. 25 травня 2018 року слідчим відділом кримінальне провадження закрито на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України (а. с. 50 т. 1).

На а. с. 53 т. 1 наявні індивідуальні відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 від 19 січня 2021 року, згідно якої ОСОБА_1 за 2011 рік нараховано доходи в розмірі 24489,20 грн., за 2016 рік - 120260,03 грн., за 2017 рік - 217482,92 грн., за 2018 рік - 263736,39 грн., за 2019 рік - 14829,73 грн.

На а. с. 238-а т. 1 наявна копія постанови слідчого Васильківського ВП ГУНП в Київській області від 25 травня 2018 року, згідно якої кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000059 від 30 березня 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України (у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності). Встановлено, що відповідно до постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року № 786-VІІ постановлено про звільнення політв`язнів, в тому числі ОСОБА_1 ; згідно з п. 2 вказаної постанови МВС України та Генеральній прокуратурі України доручено, у зв`язку з відсутністю в діях осіб, зазначених у п. 1 цієї постанови, складу злочину (правопорушення), невідкладно забезпечити припинення кримінальних та адміністративних справ стосовно цих осіб; крім того, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в`язнів» від 27 лютого 2014 року відносно ОСОБА_1 застосовано повну індивідуальну амністію.

На а. с. 204 - 213 т. 1 наявна копія постанови Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 369/6194/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи Генеральна прокуратура України, Головне управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

В даній справі ОСОБА_1 вказував, що у зв`язку із тривалим кримінальним провадженням та триманням під вартою, йому було завдано матеріальної та моральної шкоди, яка виразилась у вимушених змінах у життєвих і виробничих стосунках, психологічному стресі, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану. Вказував, що у Київському СІЗО він незаконно перебував під вартою з 26 серпня 2011 до 24 лютого 2014 року, що складає 29 місяців та 24 дні та дорівнює 933 дня. У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на його користь 260 773,50 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 466 500,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданих незаконними рішеннями та діями органу досудового слідства та прокуратури.

Погоджуючись з рішеннями місцевих судів про відмову в позові, Верховний Суд зазначив, що позивач, будучи фактично притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 14, частиною другою статті 258, частиною першою статті 258-2, частиною першою статті 263 КК України був звільнений від кримінальної відповідальності лише за вчинення злочинів, передбачених статтями 258, 258-2 КК України, однак за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК України, справу було направлено прокурору для організації додаткового розслідування, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, тому позивач у зв`язку з цим не був повністю реабілітований. Враховуючи наведене, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, про відсутність підстав для відшкодування шкоди на користь позивача, оскільки у останнього не виникло право на відшкодування шкоди у зв`язку із відсутністю фактів незаконного засудження або тримання під вартою.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пунктів 1-1, 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Відповідно до пунктів 3, 4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону виникає в особи у випадку повної реабілітації, в даному випадку - за всіма статтями КК України, вчинення діяння за якими було інкриміновано ОСОБА_1 .

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі. Ці підстави можна поділити на такі групи: реабілітуючі та нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Нереабілітуючі підстави означають, що відносно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2022 року в справі № 466/4560/20, провадження № 61-21154 св 21).

Реабілітуючі підстави, на відміну від нереабілітуючих, для застосування Закону № 266/94-ВР пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/ обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати (постанова Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 522/11959/19, провадження № 61-2993св22).

Разом із тим, амністія - це вид звільнення від кримінальної відповідальності чи від покарання та його відбування, який на підставі закону про амністію застосовується судом щодо певної, але індивідуально невизначеної категорії осіб, винних у вчиненні злочинів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністією є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Статтею 86 КК України визначено, що амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що закриття кримінальної справи внаслідок застосування закону про амністію не є реабілітуючою обставиною та не встановлює відсутність вини в діях особи, що скоїла злочин (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 369/6194/16-ц).

Судом першої інстанції встановлено, що провадження в справі за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2 КК України відносно позивача закрито за недоведеності його участі у вчиненні злочину, проте в межах того ж кримінального провадження справу направлено прокурору Київської області для організації додаткового розслідування за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 14 ст. 109 КК України, та в подальшому закрито кримінальне провадження з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України (яка передбачає закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності) внаслідок застосування до ОСОБА_1 індивідуальної амністії згідно прикінцевих положень Закону України № 792-VII від 27 лютого 2014 року «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в`язнів», тобто не з реабілітуючих підстав та не у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позивач, вимагаючи компенсації за незаконне його засудження та тримання під вартою, в межах цієї справи не надав докази, які б свідчили про незаконність такого обмеження волі, оскільки в справі немає даних про те, що ухвалою апеляційного суду, якою було скасовано вирок та в частині кримінальну справу направлено на досудове розслідування судом, було вказано на незаконність обмеження волі позивача або порушення процедури його затримання. Також відсутні докази, що позивач оскаржував своє взяття або тримання під вартою і компетентний суд встановив його незаконність. Також позивачем не надано доказів на підтвердження доводів щодо нелюдського поводження у зв`язку із утримуванням його в нелюдських камерах для тимчасово затриманих, постійних образ з боку конвоїрів.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 20 листопада 2019 року в справі № 369/6194/16-ц за попереднім позовом ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, згідно яких в справі немає даних про те, що ухвалою апеляційного суду, якою було скасовано вирок та в частині кримінальну справу направлено на досудове розслідування судом було вказано на незаконність обмеження волі ОСОБА_1 або порушення процедури його затримання. Також відсутні докази, що позивач оскаржував своє взяття або тримання під вартою і компетентний суд встановив його незаконність.

Крім того, Верховний Суд в цій же постанові зазначив, що у кримінальній справі, яка в частині засудження позивача за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК України, була направлена до прокуратури для організації додаткового розслідування, позивач не ставив питання щодо закриття кримінального провадження в цій частині, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, а погодився на тому, що його було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі Закону України від 27 лютого 2014 року № 792-VІІ «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в`язнів» та не домагався вирішення питання щодо повної своєї реабілітації.

Враховуючи наведене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, були предметом оцінки суду касаційної інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в`язнів» набрав чинності 14 березня 2014 року, а ухвала Апеляційного суду Київської області датована 13 січня 2015 року, її текст не містить жодного посилання на положення закону про амністію з вказівкою на нього як підставу скасування обвинувального висновку, натомість справу закрито за недоведіністю участі позивача у вчиненні злочину.

Зазначені аргументи позивача зосереджені на частині кримінального провадження за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2 КК України, однак жодним чином не доводять повної реабілітації в частині засудження, в якій справу було направлено для організації додаткового розслідування.

Виходячи з вищевикладеного, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неможливість одночасного існування двох юридичних фактів - недоведеності участі у вчиненні злочину ОСОБА_1 і виправданого законного перебування його під вартою, і що у випадку завершення кримінального провадження закриттям справи через недоведеність участі у вчиненні злочину є пропорційно оберненим підтвердженням того, що всі обмеження, застосовані до особи під час досудового розслідування, були невиправданими, а відтак і незаконними.

Апеляційний суд не може прийняти доводи апеляційної скарги, що нереабілітуючі підстави закриття кримінальної справи можуть бути застосовані до особи виключно із її згоди та/або прямого прохання, якого позивачем не висловлювалось, і що відповідно до ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні» рішення про застосування чи незастосування амністії приймається судом, яке ніколи не приймалось судом відносно ОСОБА_1 , з огляду на неоскарження позивачем постанови слідчого Васильківського ВП ГУНП в Київській області від 25 травня 2018 року, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000059 від 30 березня 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 109 КК України, закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України (у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності) з посиланням на Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в`язнів» від 27 лютого 2014 року.

Зважаючи на чинність постанови слідчого Васильківського ВП ГУНП в Київській області від 25 травня 2018 року, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що органи досудового розслідування не є органами, уповноваженими законодавством на застосування амністії, що мотивувальна частина постанови містить посилання на постанову Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року № 786-ІІ, яка втратила чинність 27 лютого 2014 року і не могла застосовуватись як підстава для закриття кримінального провадження, і що рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України може прийняти лише суд.

Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції залишено поза увагою обґрунтування щодо відмови в задоволенні вимоги в частині відшкодування заробітку, з огляду на те, що право на відшкодування матеріальної шкоди на підставі Закону виникає в особи також у випадку повної реабілітації, чого в даному випадку позивачем доведено не було.

При цьому судом встановлено, що посадовими особами органів досудового розслідування та прокуратури не вчинялось будь-яких дій та не прийнято жодних незаконних рішень відносно позивача, і це свідчить про відсутність підстав вважати, що оскаржуваними діями відповідачів завдано матеріальної або моральної шкоди. Отже, аргументи позивача про відсутність достатньої мотивації судового рішення є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що Верховний Суд в справі № 369/6194/16-ц від 20 листопада 2019 року, предметом якої також були вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, пов`язує обставину наявності підстав для відшкодування шкоди на користь позивача з остаточним рішенням у кримінальному провадженні, тобто вказав на необхідність закриття кримінального провадження повністю, що відбулось 25 травня 2018 року, апеляційний суд відхиляє як неспроможні.

В постанові Верховного Суду, на яку посилається позивач, йдеться конкретно про те, що за умов триваючого кримінального провадження позивачем не було доведено в судовому засіданні той факт, що його було звільнено від кримінальної відповідальності в повному обсязі за наявності реабілітуючих обставин.

Відтак, перекручене застосування висновків Верховного Суду, викладених не в повному обсязі та у зручному для позивача контексті не є саме по собі підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції залишено поза увагою обставини, встановлені в ухвалі Апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року, а саме порушення правил підсудності при розгляді подання про проведення обшуку, апеляційний суд враховує, що підставою даного позову є відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного, на думку позивача, затримання, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, нелюдського поводження у зв`язку з утримуванням в нелюдських умовах камери для тимчасово затриманих, постійних образах і погрозах з боку конвоїрів. Вимог про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок проведення обшуку за місцем його реєстрації, ОСОБА_1 заявлено не було, будь-які обґрунтування в позові з даних підстав відсутні, відтак судом першої інстанції такі вимоги правомірно не розглядались і обставини проведення обшуку не встановлювались.

Апеляційний суд приймає до уваги, що апеляційна скарга також не містить аргументів і доказів з приводу заподіяння ОСОБА_1 шкоди, завданої саме проведенням обшуку.

Враховуючи вищевикладене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції допустив у своєму рішенні невідповідність висновків обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києвавід 22 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.