Справа № 755/5938/20 Головуючий 1 інстанція- Катющенко В.П.
Провадження № 22-ц/824/4182/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм», особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення заборгованості із заробітної плати,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 звернулися до суду із вказаним позовом,який мотивували тим, що вони працюють на ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм», а саме: ОСОБА_1 - з 08 жовтня 1986 року на посаді начальнику відділу кадрової та адміністративної роботи; ОСОБА_2 - з 03 травня 2013 року на посаді заступника генерального директора; ОСОБА_3 - з 14 липня 1982 року на посаді чергового; ОСОБА_5 - з 18 листопада 1995 року на посаді освітлювача.

Вказували, що з початку 2018 року відповідач, посилаючись на складне економічне становище, відсутність коштів та перебування ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» в стані реорганізації шляхом перетворення ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» у Публічне акціонерне товариство «Укртелефільм», відмовився виплачувати позивачам заробітну плату, в результаті чого у нього виникла заборгованість перед позивачами, що підтверджується судовими наказами, зокрема:

відносно ОСОБА_1 судові накази № 755/19540/17 від 22 грудня 2017 року, №755/4028/18 від 21 березня 2018 року, № 755/7408/18 від 17 травня 2018 року, оригінали яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069;

відносно ОСОБА_2 судові накази № 755/19494/17 від 26 грудня 2017 року, №755/4029/18 від 21 березня 2018 року, № 755/8640/18 від 08 червня 2018 року, оригінали яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069;

відносно ОСОБА_3 судові накази № 755/19468/17 від 20 грудня 2017 року, №755/3826/18 від 15 березня 2018 року, № 755/8643/18 від 08 червня 2018 року, оригінали

- 2 -

яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069;

відносно ОСОБА_5 судові накази № 755/19465/17 від 20 грудня 2017 року, №755/3829/18 від 15 березня 2018 року, №755/8644/18 від 08 червня 2018 року, оригінали яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069.

Зазначали, що нещодавно позивачам стало відомо про нібито звільнення усіх штатних працівників підприємства, які 16 січня 2018 року подали до НАБУ заяву про вчинення кримінального правопорушення службовими особами відповідача.

Зокрема, ОСОБА_1 звільнена з 30 березня 2018 року, ОСОБА_2 - з 23 квітня 2018 року, ОСОБА_3 - з 23 квітня 2018 року та ОСОБА_5 - з 16 травня 2018 року, проте при звільненні їм не була виплачена заборгованість із заробітної плати та не проведено повний розрахунок внаслідок звільнення.

Вказували, що через невиплату заробітної плати в день звільнення ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» зобов`язане відповідно ч.1 ст.117 КЗпП України виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 606,51 грн; ОСОБА_2 - 433,57 грн; ОСОБА_3 - 206,01 грн та ОСОБА_5 - 204,74 грн. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить: щодо ОСОБА_1 - 312 959,16 грн за період з 31 березня 2018 року по 22 квітня 2020 року (день звернення до суду); щодо ОСОБА_2 - 216 785 грн за період з 24 квітня 2018 року по 22 квітня 2020 року (день звернення до суду); щодо ОСОБА_3 - 103 005 грн за період з 24 квітня 2018 року по 22 квітня 2020 року (день звернення до суду) та щодо ОСОБА_5 - 99 298,90 грн за період з 17 травня 2018 року по 22 квітня 2020 року (день звернення до суду).

Також зазначали, що тривале затримання заробітної плати, яке допустив відповідач, призвело до їх моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від кожного з них додаткових зусиль для організації свого життя, вони постійно хвилюються, втратили нормальні життєві зв`язки, позбавлені можливості забезпечувати свою сім`ю на належному рівні, у них відсутня можливість зустрічатись із своїми друзями та родичами.

З огляду на викладене, просили стягнути з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь позивачів, зокрема:

на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з 31 березня 2018 року до 22 квітня 2020 року включно в сумі 312 959,16 грн та на відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 80 967,00 грн;

на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з 24 квітня 2018 року до 22 квітня 2020 року включно в сумі 216 785,00 грн та на відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 107 919,00 грн;

на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з 24 квітня 2018 року до 22 квітня 2020 року включно в сумі 103 005,00 грн та на відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 49 140,00 грн;

на користь ОСОБА_5 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з

- 3 -

17 травня 2018 року до 22 квітня 2020 року включно в сумі 99 298,90 грн та на відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 50 085,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення заборгованості із заробітної плати. Стягнуто з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 99 849,65 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, судовий збір у розмірі 1 839,14 грн, а всього 106 688, 79 грн.; на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43 832,23 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, судовий збір у розмірі 1 279,14 грн, а всього 50 111,37 грн.; на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34 854,80 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, судовий збір у розмірі 1 189,37 грн, а всього 41 044,17грн.; на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 943,76 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, судовий збір у розмірі 1 120,22 грн, а всього 34 063,98 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (правонаступник померлого позивача ОСОБА_5 ) в особі їх представника адвоката Глазкова Є.С. та ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» подали апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо періоду, який слід враховувати при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку, який починається не з дати звільнення позивачки, а з дати отримання відповідачем копії ухвали суду про прийняття позову до розгляду 10 жовтня 2020 року. Такий висновок суперечить ст.116 КЗпП України та матеріалам справи. Суд не звернув уваги на суперечливість наданих відповідачем письмових доказів, зокрема табелів обліку використання робочого часу за березень, квітень, травень 2018 року, журналів контролю виходу на роботу за цей же період - березень, квітень, травень 2018 року, вони мають суттєві невідповідності з табелями обліку часу, які надані суду відповідачем. Суд не врахував, що позивачка ОСОБА_1 неодноразово пред`являла відповідачу вимогу про виплату заборгованості (розрахунок) із заробітної плати задовго до подачі позову. Суд безпідставно не прийняв до уваги докази та обставини, що призвело до постановлення незаконного рішення в частині висновків про період, який слід враховувати при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку. Суд неправомірно зменшив визначений ст.117 КЗпП України розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачки виплат. Замість середнього заробітку за час затримки по день постановлення рішення, суд визначив розмір відповідальності у сумі, що дорівнює сумі невиплаченої заборгованості. Таки висновок суперечить положенням ст.117 КЗпП України та правовим висновкам Верховного Суду по аналогічним справам. При розгляді даної справи спір між сторонами про розмір належних звільненій позивачці ОСОБА_1 сум був відсутній, у

- 4 -

зв`язку з чим у суду не було правових підстав зменшувати розмір відшкодування визначений ч.1 ст.117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відповідного відшкодування суд послався на правову позицію викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18, однак висновок зроблений судом першої інстанції в оскаржуваному рішення суперечить висновкам викладеним Великою Палатою Верховного Суду у вказаній постанові. Зменшуючи розмір відшкодування суд не врахував ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивачки. Також суд повністю проігнорував поведінку відповідача щодо невиплати заборгованості. Невиплата заборгованості із заробітної плати існує за наявності вини відповідача, адже відповідач замість того, щоб погасити величезні борги, витрачав кошти на інші платежі. Вказане підтверджується відповідними доказами, які були надані до матеріалів справи, проте суд ці обставини проігнорував. Суд безпідставно зменшив розмір відшкодування моральної шкоди до 5000 грн., адже приймаючи рішення в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції не врахував, що загальна невиплата заробітної плати триває вже п`ятий рік. Таке тривале затримання заробітної плати призвело до моральних страждань ОСОБА_1 , втрати її нормальних життєвих зв`язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачка постійно хвилюється, думаючи, що їй потрібно вчинити для отримання належної їй заробітної плати, позбавлена можливості забезпечувати свою сім`ю на належному рівні, відсутня можливість зустрічатися зі своїми друзями та родичами, вживати заходів для оптимізації витрат, у тому числі й на придбання харчів, адже ті суми невиплаченої вчасно заробітної плати за такий великий період є значними для позивачки ОСОБА_1 , а її відсутність суттєво впливає на підтримання позивачем нормального життя.

Позивач ОСОБА_2 також не погоджується з прийнятим відносно нього рішенням суду в частині висновків про часткову відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки исновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а саме рішення в цій частині постановлене з порушенням норм матеріального права. У своїй апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Глазкова Є.С. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Скарга мотивована помилковістю висновків суду щодо періоду, який слід враховувати при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку. Суд не звернув уваги на суперечливість наданих відповідачем письмових доказів, зокрема табелів обліку використання робочого часу за березень, квітень, травень 2018 року, журналів контролю виходу на роботу за цей же період, вони мають суттєві невідповідності з табелями обліку часу, які надані суду відповідачем. Суд неправомірно зменшив визначений ст.117 КЗпП України розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних виплат при звільненні позивача. При розгляді даної справи спір між сторонами про розмір належних звільненій позивачу ОСОБА_2 сум був відсутній, у зв`язку з чим у суду не було правових підстав зменшувати розмір відшкодування визначений ч.1 ст.117 КЗпП України. Також суд повністю проігнорував поведінку відповідача щодо невиплати заборгованості. Невиплата заборгованості із заробітної плати існує за наявності вини відповідача, адже відповідач замість того, щоб погасити величезні борги, витрачав кошти на інші платежі. Вказане підтверджується відповідними доказами, які були надані до матеріалів справи, проте суд ці обставини проігнорував. Суд безпідставно зменшив розмір відшкодування моральної шкоди до 5000 грн., адже приймаючи рішення в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції не врахував, що загальна невиплата заробітної плати триває вже п`ятий рік. Таке тривале затримання заробітної плати призвело до моральних страждань ОСОБА_2 втрати його нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач постійно хвилюється, думаючи, що йому ще потрібно вчинити для отримання належної йому

- 5 -

заробітної плати, позбавлений можливості забезпечувати свою сім`ю на належному рівні, відсутня можливість зустрічатися зі своїми друзями та родичами, вживати заходів для оптимізації витрат, у тому числі й на придбання харчів, адже ті суми невиплаченої вчасно заробітної плати за такий великий період є значними для позивача ОСОБА_2 , а її відсутність суттєво впливає на підтримання позивачем нормального життя.

Позивач ОСОБА_3 також не погоджується з прийнятим відносно нього рішенням суду в частині висновків про часткову відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а саме рішення в цій частині постановлене з порушенням норм матеріального права. У своїй апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Глазкова Є.С. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо незаконності оскаржуваного рішення аналогічні доводам апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Не погодившись із рішенням суду, ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» в собі голови комісії з перетворення Аврахова Т.Г. подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду першої інстанції щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачами по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення. Висновки суду щодо фактичного не проведення відповідачем розрахунків з позивачами, та того, що матеріали справи не містять підтвердження письмового повідомлення ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» чи органом державної виконавчої служби про виконання рішення (судових наказів) боржником, та враховуючи, що позивачі звернулися до суду 27 квітня 2020 року з даним позовом, а ухвала про відкриття провадження надійшла на адресу відповідача 09 жовтня 2020 року, отже період, який слід враховувати при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку починається з 10 жовтня 2020 року та закінчується днем постановленням рішення у справі, не відповідають фактичним обставинам справи, наявним в матеріалам справи доказам, порушують норми матеріального і процесуального права, та можуть лише свідчити про неправильне дослідження і оцінку судом доказів по справі. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав день звільнення кожного з позивачів та на підставі якого Наказу. На підставі відповідних судових наказів позивачами було стягнуто усі суми заборгованості, які були на момент звільнення позивачів, а саме по лютий 2018 року включно. Іншої заборгованості відповідача перед позивачами не має. Згідно табелів обліку робочого часу за березень, квітень, травень 2018 року ОСОБА_1 була відсутні на роботі у березні 2018 року, ОСОБА_2 у березні-квітні 2018 року, ОСОБА_3 у березні-квітні 2018 року, ОСОБА_5 у березні-травні 2018 року. Враховуючи, що на момент звільнення у відповідача була відсутня заборгованість перед позивачами, судові накази за попередні періоди знаходяться на виконанні у виконавчій службі в межах зведеного виконавчого провадження №54434069, відповідно відповідач не повинен був виплачувати будь-які кошти на користь позивачів, тому відсутні у такому випадку підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. із зазначено слідує, що суд при ухвалені оскаржуваного рішення неправильно встановив обставини, неправильно дослідив і оцінив докази, що призвело до неправильного застосування ст.ст.116, 117 КЗпП України. Безпідставними, та такими, що не відповідають матеріалам справи висновки суду щодо стягнення на користь

- 6 -

кожного позивача моральної шкоди у розмірі 5000 грн., оскільки позивачі при визначені розміру завданої їм моральної шкоди всупереч вимог ч.1,3 ст.81 ЦПК України не надали доказів на обґрунтування підстав з яких виходили при визначені такого розміру. Судом першої інстанції не досліджено в повному обсязі матеріали справи, що призвело до порушення норм процесуального права, а саме ст.ст.80,89, п.п.3 ч.3 ст.175 ЦПК України, ч.2 ст.104, ч.3,4 ст.105 ЦК України, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Не погодившись із рішенням суду, правонаступник померлого позивача ОСОБА_5 донька ОСОБА_4 в особі представника - адвоката Глазкова Є.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції частині, в якій було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 і ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5 в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції щодо періоду, який слід враховувати при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який починається не з дати звільнення позивачів, а з 10 жовтня 2020 року - з дати отримання відповідачем копії ухвали про прийняття позову до розгляду, що суперечить положенням ст.116 КЗпП України. Суд не звернув уваги на суперечливість наданих відповідачем письмових доказів. Відповідач на власний розсуд, без жодних підстав обрав день звільнення кожного позивача для максимального приховування своєї протиправної діяльності. Суд безпідставно не врахував, що позивач ОСОБА_5 неодноразово пред`являв відповідачу вимогу про виплату заборгованості (розрахунок) із заробітної плати задовго до подання позову. При розгляді даної справи спір між сторонами про розмір належних звільненій позивачу ОСОБА_5 сум був відсутній, у зв`язку з чим у суду не було правових підстав зменшувати розмір відшкодування визначений ч.1 ст.117 КЗпП України. Також суд повністю проігнорував поведінку відповідача щодо невиплати заборгованості. Невиплата заборгованості із заробітної плати існує за наявності вини відповідача, адже відповідач замість того, щоб погасити величезні борги, витрачав кошти на інші платежі. Вказане підтверджується відповідними доказами, які були надані до матеріалів справи, проте суд ці обставини проігнорував. Суд безпідставно зменшив розмір відшкодування моральної шкоди до 5000 грн., адже приймаючи рішення в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції не врахував, що загальна невиплата заробітної плати триває вже п`ятий рік. Таке тривале затримання заробітної плати призвело до моральних страждань ОСОБА_5 втрати його нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач постійно хвилювався, думаючи, що йому ще потрібно вчинити для отримання належної йому заробітної плати, був позбавлений можливості забезпечувати свою сім`ю на належному рівні, була відсутня можливість зустрічатися зі своїми друзями та родичами, вживати заходів для оптимізації витрат, у тому числі й на придбання харчів, адже ті суми невиплаченої вчасно заробітної плати за такий великий період були значними для позивача ОСОБА_5 ,а її відсутність суттєво впливала на підтримання позивачем нормального життя.

ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» в особі голови комісії з перетворення Аврахова Т.Г. подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , де вказало, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_4 адвоката Глазкова Є.С. є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися.

В суді апеляційної інстанції представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

- 7 -

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Глазков Є.С. подані ним апеляційні скарги та викладені в них доводи підтримав, просив їх задоволити, скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року в частині відмовлених позовних вимог позивачів та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.Проти задоволення апеляційної скарги ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» з підстав викладених у ній заперечував.

Відповідач ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» належним чином повідомлений про розгляд справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу, вказану відповідачем в апеляційній скарзі і за якою здінювалося надсилання процесуальних документів у справі, судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, заяви про відкладення не подав, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково та стягуючи на користь позивачів середній заробіток за час затримки розрахунку, суд виходив із наявності вини товариства у нездійсненні належного та повного розрахунку з позивачами у день їх звільнення, що є підставою для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати. При цьому, суд виходив з того, що період, який слід враховувати при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку, починається з 10 жовтня 2020 року (наступний день після отримання відповідачем ухвали суду про відкриття провадження з копією позову) та закінчується днем постановлення рішення суду.

Визначаючи розмір компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку суд, дійшов висновку, що заявлений позивачами розмір компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку є явно неспівмірним шкоді, зокрема сумі невиплаченої заробітної плати, а тому враховуючи обставини справи, дійшов висновку про необхідність зменшення компенсації середнього заробітку до розміру невиплаченої заборгованості.

Також, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задвоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За приписами ст.24 цього Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична … особа має право мирно володіти своїм майном;

- 8 -

ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що вжите у ст.1 Протоколу № 1 поняття «власності» має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад борги, що становлять майно, включаючи «право вимоги», можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Володінням, на яке поширюються гарантії ст. Протоколу № 1 є також соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені («Кечко проти України» п.п.22-23; «Броньовський проти Польщі» п.98).

Згідно ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити. працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при

- 9 -

звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України викладено у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-64цс13 та підтримано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 03 січня 2018 року у справі № 331/2814/16-ц (провадження № 61-1114св17).

Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що на підставі судового наказу Дніпровського районного суду м.Києва від 22 грудня 2017 року (справа № 755/19540/17) стягнуто з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року в розмірі 17 430 грн.76 коп.; заборгованість за нараховану, але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік у сумі 77 112 грн, а всього стягнуто 94 642 грн. 76 коп. Судовим наказом цього ж суду від 21 березня 2018 року (справа № 755/4028/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року, в сумі 59 268,23 грн, а на підставі судового наказу від 17 травня 2018 року (справа № 755/7408/18) - заборгованість по заробітній платі за період з 02 січня 2018 року по 31 березня 2018 року у розмірі 99 849 грн 65 коп. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069).

На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2017 року (справа № 755/19494/17) стягнуто з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь стягувача ОСОБА_2 , заборгованість по нарахованій, але не виплаченій сумі заробітної плати за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 27 699,79 грн нараховану, але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік в розмірі 102 780 грн, а всього стягнуто в сумі 130 479 грн. 79 коп. Судовим наказом цього ж суду від 21 березня 2018 року (справа № 755/4029/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року, в сумі 48 265 грн 86 коп., а на підставі судового наказу від 08 червня 2018 року (справа № 755/8640/18) - заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року в розмірі 43 832,23 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069.

На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року (справа №755/19468/17) стягнуто з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_3 , заборгованість по заробітній платі підприємства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року станом на 01 грудня 2017 року у розмірі 9 034,93 грн. та матеріальної допомоги за 2015 рік у розмірі 46 800 грн, а всього стягнуто 55 834 грн 93 коп. Судовим наказом цього ж суду від 15 березня 2018 року (справа № 755/3826/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої матеріальної допомоги за 2017 рік в сумі 24 412 грн 35 коп., а на підставі судового наказу від 08 червня 2018 року (справа № 755/8643/18) заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 червня 2018 року по 31 березня 2018 року в розмірі 34 854,80 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069.

На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року (справа №755/19465/17) стягнуто з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_5 заборгованість по заробітній платі підприємства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року станом на 01 грудня 2017 року у розмірі 16 562,57 грн. та матеріальної допомоги за 2015 рік у розмірі 47 700 грн, а всього стягнуто

- 10 -

64 262 грн 57 коп. Судовим наказом цього ж суду 15 березня 2018 року (справа №755/3829/18) заборгованість нарахованої, але не виплаченої матеріальної допомоги за 2017 рік в сумі 13 436 грн 16 коп., а на підставі судового наказу від 08 червня 2018 (справа №755/8644/18) заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року в розмірі 27 943,76 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069.

Матеріали справи не містять доказів виконання вищевказаних судових рішень відповідачем і останнім докази про це не адані.

Також, судом встановлено, що позивачів звільнено із займаних посад ДП УСТФ «Укртелефільм»: ОСОБА_1 на підставі наказу від 27.03.2018 № Н-327/1 з 30.03.2018 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України; ОСОБА_2 на підставі наказу від 20.04.2018 № 26/3-К з 23.04.2018 згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України; ОСОБА_3 на підставі наказу від 20.04.2018 № 26/4-К з 23.04.2018 згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України та ОСОБА_5 на підставі наказу від 24.05.2018 № К-34/11 з 24.05.2018 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Заборгованість по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення позивачів ОСОБА_1 складала 99849, 65грн, ОСОБА_2 - 43832,23 грн; ОСОБА_3 - 34854,80 грн. та ОСОБА_5 - 27943,76 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

З огляду на встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та захистив права позивачів шляхом стягнення на їх користь компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку та моральної шкоди.

Доводи апеляційних скарг позивачів про те, що суд неправомірно зменшив визначений ст.117 КЗпП України розмір відповідальності відповідача, визначивши його у сумі, що дорівнює сумі невиплаченої заборгованості, що суперечить положенням ст.117 КЗпП України та правовим висновкам Верховного Суду по аналогічним справам, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Суд першої інстанції вірноз урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, встановлених судом фактичних обставин справи, розміру середньоденної заробітної плати позивачів, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, дій відповідача, дійшов висновку, що розумним, справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення і наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачів виплат, має дорівнювати розміру заборгованості по заробітку на день видачі наказів про звільнення позивачів, та вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 - 99 849 грн 65 коп., ОСОБА_2 - 43 832,23 грн; ОСОБА_6 - 34 854,80 та ОСОБА_5 - 27 943,76 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачів, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, але є співмірною розміру заборгованості.

При цьому суд релевантно застосував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений упостанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, де Велика Палата зазначила, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Отже, виходячи з принципів

- 11 -

розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, з урахуванням таких обставин: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відхиляючи дані доводи апеляційних скарг позивачів, апеляційний суд враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Апеляційний суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав і інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також публічного інтересу.

Порушення однією із сторін договору зобов`язань перед іншою стороною має своїм наслідком передбачену законом або договором відповідальність порушника, в тому числі у вигляді компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку працівника при його звільненні. Однак, така відповідальність повинна ґрунтуватися на вищезгаданих засадах цивільного права і бути адекватною як тяжкості порушення, так і розумним межам захисту прав потерпілої сторони.

Наявність у працівника можливості стягувати із роботодавця надмірні грошові суми у якостікомпенсації середнього заробітку змінює її дійсне правове призначення та не може лягати непомірним тягарем для роботодавця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для парцівника.

З огляду на наведене та з урахуванням обставин справи, суд першої інстанції вірно зменшив розмір компенсації.

Доводи апеляційних скарг позивачів про те, що суд не релевантно застосував правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, що суперечить висновкам викладеним Великою Палатою Верховного Суду у вказаній постанові надумані та безпідстані, суд першої інстації вірно та релевантно врахував вказаний правовий висновок.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційних скарг позивачів про те, що суд

- 12 -

дійшов помилкового висновку щодо періоду, який слід враховувати при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку, який починається не з дати звільнення позивачки, а з дати отримання відповідачем копії ухвали суду про прийняття позову до розгляду 10 жовтня 2020 року, що суперечить положенням ст.117 КЗпПУ.

В той же час колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у позові не призвела до неправильного вирішення спору іна правовий результат вирішення справи не вплинула, оскільки суд визначив розмір компенсації середнього заробітку позивачем у сумі невиплаченої заборгованості, що період нарахування ніяким чином не впливає, визначена судом сума є меншою за суму компенсації з часу звільнення.

Доводи апеляційних скарг позивачів про те, що суд безпідставно зменшив розмір відшкодування моральної шкоди до 5000 грн., адже приймаючи рішення в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції не врахував, що загальна невиплата заробітної плати триває вже п`ятий рік, що призвело до моральних страждань позивачів, колегі суддів відхиляє як необгрунтовані.

Суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди, завданої кожному з позивачів, вірно врахував вимоги виваженості, розумності та справедливості, характер та тривалість заподіяння душевних страждань та вважає, що достатнім та співмірним зі змістом порушених трудових прав розміром для компенсації такої шкоди буде сума по 5 000 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь кожного з позивачів.

Колегія суддів погоджується з такми розміром і вважає його адекватним, розумним та справедливим.

Доводи апеляційної скарги відповідача ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» щодо хибності висновків суду першої інстанції про наявність заборгованості відповідача перед позивачами по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Судом першої інстанції встановлено, що заборгованість по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення позивачів ОСОБА_1 складала 99849, 65грн, ОСОБА_2 - 43832,23 грн; ОСОБА_3 - 34854,80 грн. та ОСОБА_5 - 27943,76 грн.

Наведені висновки суду відповідачем не спростовані і доказів протилежного не надано, жодного доказу не надано.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містять підтвердження письмового повідомлення ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» чи органом державної виконавчої служби про виконання рішення (судових наказів) боржником, та враховуючи, що позивачі звернулися до суду 27 квітня 2020 року з даним позовом, а ухвала про відкриття провадження надійшла на адресу відповідача 09 жовтня 2020 року, отже період, який слід враховувати при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку починається з 10 жовтня 2020 року та закінчується днем постановленням рішення у справі, не відповідають фактичним обставинам справи, наявним в матеріалам справи доказам, порушують норми матеріального і процесуального права, та можуть лише свідчити про неправильне дослідження і оцінку судом доказів по справі, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Посилаючись на вказані обставини відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що розрахунок з позивачами проведений і на момент їх звільнення заборгованість по заробітку відсутня.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутні підста для стягнення середньогозаробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні безпідставні та суперечать положенням ст.ст.116, 117 КЗпП України.

- 13 -

Аргументи, наведені у скарзі відповідачем про необгрунтованість рішення суду в частині стягнення на користь кожного позивача моральної шкоди у розмірі 5000 грн., оскільки позивачі при визначені розміру завданої їм моральної шкоди всупереч вимог ч.1,3 ст.81 ЦПК України не надали доказів на обґрунтування підстав з яких виходили при визначені такого розміру, необгрунтовані.

При подачі позову, позивачі відповідно мотивували як те в чому подлдягає завдана моральна шкода, так і її розмір та підстави стягнення - ст.2371 КЗпПУ, відповідно до якої відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції незаперечно встановлено, що як факт порушення прав позивачів як працівників, що виразилося у непроведенні з ними розрахунку в день звільнення, так і факт їх моральних страждань, пов`язаний із порушенням їх трудових прав.

Решта доводів апеляційних скарг позивачів та відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції щодо частковгого задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційних скаргах та відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,ОСОБА_4 , Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» залишити без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: