Постанова

Іменем України

02 травня 2023 року

м. Київ

справа № 522/8398/17

провадження № 61-352св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - прокурор в інтересах держави в особі Одеської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інтереси яких представляє їх представниця за законом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій

У травні 2017 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яких представляє їх представниця за законом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна.

Позов обґрунтовано тим, що 12 серпня 2010 року між Одеською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Арт» (далі - ТОВ «Арт») укладено договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна комунальної власності, у тому числі нежитлових приміщень, площею 195,3 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_1 . Зазначений договір укладено на підставі рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року.

У подальшому, згідно з договором купівлі-продажу від 05 листопада 2010 року ТОВ «АРТ» відчужило спірні нежитлові приміщення приватному підприємству «Фірма «Стенфорд-Інвест» (далі - ПП «Фірма «Стенфорд-Інвест»), яке 25 травня 2011 року продало їх Товариству з обмеженою відповідальністю «Утьосов» (далі - ТОВ «Утьосов»), яке згідно з договором купівлі-продажу від 29 вересня 2014 року відчужило вказане нерухоме майно ОСОБА_3 . За відсутності відповідного дозвільного документу ОСОБА_3 здійснила самовільну реконструкцію нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 з розподілом на два самостійних приміщення: нежитлове приміщення першого поверху № 101, площею 103,5 кв. м., та нежитлове приміщення першого поверху № 102, площею 106,5 кв. м.

Після цього, ОСОБА_3 на підставі договорів дарування від 17 червня 2016 року здійснила відчуження вказаних нежитлових приміщень на користь своїх малолітніх дітей, а саме: нежитлових приміщень першого поверху № 102, площею 106,5 кв. м, - на користь малолітньої ОСОБА_1 та нежитлових приміщень першого поверху № 101, площею 103,5 кв. м, - на користь малолітнього ОСОБА_2 .

Постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року у справі № 916/2545/13 скасовано пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» та визнано недійсним договір міни, укладений між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» шляхом підписання удаваних правочинів - договору дарування та договору купівлі-продажу 23 об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, зокрема, і спірних нежитлових приміщень.

Таким чином, спірне майно вибуло з володіння Одеської міської ради поза її волею та існують підстави для витребування у малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє їх мати ОСОБА_3 , спірних об`єктів нерухомості.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд:

- витребувати у малолітньої ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її мати ОСОБА_3 , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нежитлові приміщення першого поверху № 102, площею 106,5 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_1 ;

- витребувати у ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його мати ОСОБА_3 , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, нежитлові приміщення першого поверху № 101, площею 103,5 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_1 ;

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, у задоволенні позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_3 є правомірним і добросовісним набувачем, тобто мала право на відчуження спірних об`єктів малолітнім дітям, і задоволення вимог про витребування з володіння малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє їх мати ОСОБА_3 , нежитлових приміщень становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Крім того, перекладення на третіх осіб наслідків скасування рішення Одеської міської ради рішення від 14 квітня 2010 року № 5649-V та задоволення позову у цій справі матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє їх мати ОСОБА_3 , а отже, буде непропорційним.

При цьому, суди враховували добросовісність набуття права власності на нежитлове приміщення попереднім власником приміщень ОСОБА_3 .

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2023 року Одеська обласна прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, постановах Верховного Суду від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15, від 11 грудня 2019 року у справі № 757/36411/17, від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 761/46240/16, від 14 квітня 2021 року у справі № 753/11965/19, а також постанові Верховного Суду України у справі № 6-2510цс15.

Від інших учасників справи не надходило відзиву на касаційну скаргу.

Щодо клопотання про розгляд справи за участю заявника

У касаційній скарзі заявник просить розгляд касаційної скарги здійснювати у судовому засіданні за його участю.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Сторона позивача реалізувала свої процесуальні права, які відповідають принципу змагальності на стадії касаційного перегляду справи, шляхом викладення своєї позиції у касаційній скарзі. Клопотання про розгляд справи судом касаційної інстанції за участю позивача не містить обґрунтувань того, які ще важливі для справи пояснення може надати заявник лише особисто в суді, окрім тих, які викладені письмово у касаційній скарзі.

Верховний Суд, враховуючи викладене, виходячи із повноважень суду касаційної інстанції, який не може встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами, оцінивши характер спору та суть правового питання, яке підлягає вирішенню у розглядуваній справі, вважає, що у цій справі відсутні підстави для виклику заявника в судове засідання для надання особистих пояснень на стадії касаційного перегляду справи.

Верховний Суд створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Ураховуючи викладене та зважаючи на відсутність необхідності виклику учасників справи для надання пояснень, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання заявника.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обставини, встановлені судами

Рішенням Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» затверджено перелік об`єктів комунальної власності, що підлягали приватизації і відчуженню у 2010 році (а. с.10, 11 т. 1 ).

12 серпня 2010 року між ТОВ «Арт» (дарувальник) та територіальною громадою в особі Одеської міської ради (обдарований) укладено договір дарування, відповідно до умов якого дарувальник передав безоплатно у власність (подарував), а обдарований прийняв у власність дарунок, а саме: адміністративну будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з будівлі літ. «А», загальною площею 6 756,00 кв. м.

12 серпня 2010 року між територіальною громадою в особі Одеської міської ради (продавець) та ТОВ «Арт» (покупець) укладено договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна комунальної власності, у тому числі нежитлових приміщень першого поверху, площею 195,3 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1 (а. с.12-14 т. 1).

05 листопада 2010 року ТОВ «Арт» за договором купівлі-продажу здійснило відчуження нежитлових приміщень першого поверху, площею 195,3 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1 , ПП «Фірма «Стенфорд-Інвест».

25 травня 2011 року між ПП «Фірма «Стенфорд-Інвест» (продавець) та ТОВ «Утьосов» (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв у власність (купив) нежитлові приміщення першого поверху, площею 195,3 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1 (а. с. 15, 16 т. 1).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2011 року у справі №916/2545/13 частково задоволено адміністративний позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, визнано протиправним та скасовано пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради».

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 липня 2012 року, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2011 року скасовано, ухвалено нове рішення про залишення позову без розгляду з підстав подачі прокурором позову після закінчення строків, встановлених законом.

Рішенням господарського суду Одеської області від 14 березня 2014 року у задоволенні позову заступник прокурора Одеської області до Одеської міської ради, ТОВ «Арт», ТОВ «Утьосов», Приватного підприємства «Елас-Комбі», Фірми «Харрісон-Транс-Сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, Товариства з обмеженою відповідальністю «В-ІНВЕСТ ЛТД», Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВ-Іммобільє», Товариства з обмеженою відповідальністю «Джі Ем Джі Контент», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЕРА», Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс Строй» про визнання незаконним та скасування пункту рішення Одеської міської ради, визнання недійсними договорів дарування, купівлі-продажу, міни та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25 липня 2014 року рішення Господарського суду Одеської області від 14 березня 2014 року скасовано, позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації задоволено частково.

Припинено провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради».

Визнано недійсним договір дарування від 12 серпня 2010 року об`єкта власності ТОВ «Арт» - адміністративної будівлі літ. «А», загальною площею 6 756,7 кв. м, на АДРЕСА_2 , укладений між ТОВ «Арт» та Одеською міською радою.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу об`єктів комунальної власності Одеської територіальної громади - 23 нежитлових приміщень від 12 серпня 2010 року, укладений між Одеською міською радою та ТОВ «Арт».

Визнано недійсним договір міни, укладений 12 серпня 2010 року між ТОВ «Арт» та Одеською міською радою, щодо 23 об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкт власності ТОВ «Арт» - адміністративну будівлю літ. «А», загальною площею 6 756,7 кв. м, на АДРЕСА_2 . У задоволені решти позову відмовлено.

29 вересня 2014 року між ТОВ «Утьосов» (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв у власність (купив) нежитлові приміщення першого поверху, площею 195,3 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1 (а. с. 17 т. 1).

Постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року у справі № 916/2545/13 скасовано постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25 липня 2014 року в частині припинення провадження у справі; у цій частині ухвалено нове рішення, яким скасовано пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» і визнано недійсним договір міни, укладений між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» шляхом підписання удаваних правочинів - договору дарування від 12 серпня 2010 року та договору купівлі-продажу 23 об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси (у тому числі спірних приміщень) (а. с.18-21 т. 1).

17 червня 2016 року нежитлові приміщення першого поверху № 102, площею 106,5 кв. м та № 101, площею 103,5 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_1 , подаровані ОСОБА_3 на користь її дітей: ОСОБА_1 (договір дарування від 17 червня 2016 року за реєстром № 302) та ОСОБА_2 (договір дарування від 17 червня 2016 року за реєстром № 301) (а. с. 92-97 т. 1).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року у справі № 815/2628/16 позов ОСОБА_3 до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції (далі - ДАБІ) в Одеській області, головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту ДАБІ в Одеській області Вакуленка В. В. про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування рішення та наказу задоволено частково.

Визнано протиправними дії Департаменту ДАБІ в Одеській області з проведення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ОСОБА_3 на об`єкті будівництва: реконструкція нежитлового приміщення з розподілом на два самостійні нежитлові приміщення з улаштуванням фасадного входу без зміни геометричних розмірів, розташованого на АДРЕСА_1 , за результатами якої складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 19 лютого 2016 року.

Визнано протиправним та скасовано рішення головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту ДАБІ в Одеській області Вакуленка В. В. від 04 березня 2016 року № 72 «Про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації», яким було скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої 05 листопада 2014 року за № ОД 12 з реконструкції нежитлового приміщення з розподілом на два самостійні нежитлові приміщення з улаштуванням фасадного входу без зміни геометричних розмірів на АДРЕСА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту ДАБІ в Одеській області від 04 березня 2016 року № 128 «Про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації», яким наказано вважати скасованою реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої 05 листопада 2014 року за № ОД 12 з реконструкції нежитлового приміщення з розподілом на два самостійні нежитлові приміщення з улаштуванням фасадного входу без зміни геометричних розмірів на АДРЕСА_1 , замовник: ОСОБА_3 . У задоволенні решти позову відмовлено (а.с. 88-98 т. 3).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2016 року в задоволенні позові заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі територіальної громади м. Одеси у особі Одеської міської ради до ОСОБА_3 про витребування на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нежитлових приміщень першого поверху № 102, площею 106,5 кв. м, та нежитлових приміщень першого поверху № 101, площею 103,5 кв. м., які розташовані на АДРЕСА_1 , відмовлено (а. с. 51-53 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Витребувано у ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нежитлові приміщення першого поверху, розташовані на АДРЕСА_1 , площею 195,3 кв. м (розподілені на два самостійні нежитлові приміщення) (а. с. 93-100 т. 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Рязанцева Д. І. відхилено. Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року залишено без змін (а. с.101-107 т. 1).

Постановою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року касаційна скарга ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року залишено без змін (а. с. 202-205 т. 1).

Постановою Великої Палати Верховного Суду 26 червня 2019 року заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Рязанцева Д. І. задоволено частково. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а. с. 68-74 т. 3).

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2020 року апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеса від 09 березня 2016 року скасовано. У задоволенні позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради відмовлено (а. с. 78-87 т. 3).

Постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2020 року змінено у мотивувальних частинах шляхом викладення їх у редакції цієї постанови (а. с. 60-67 т. 3).

Правове обґрунтування

Згідно зі статтями 319, 321, 658 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором.

Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, Верховний Суд виходить з такого.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенція передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

При розгляді цієї справи має бути враховане також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У цій справі судами встановлено, що ОСОБА_3 , яка діє як законний представник відповідачів, придбала нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «Утьосов», водночас, приміщення належали товариству на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ПП «Фірма «Стенфорд-Інвест».

Тобто, ОСОБА_3 набула у власність спірне нежитлове приміщення як четвертий власник після прийняття Одеською міською радою рішення від 14 квітня 2010 року № 5649-V (пункту 13) про доручення здійснити відчуження, зокрема спірних нежитлових приміщень, не могла знати про те, що це майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Одеси поза її волею.

Придбаваючи спірне майно, ОСОБА_3 правомірно очікувала, що ТОВ «Утьосов» мало право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти, зокрема відчужувати спірні об`єкти малолітнім дітям.

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Зважаючи на обставини цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, Верховний Суд дійшов висновку, що задоволення вимог про витребування з володіння відповідачів, інтереси яких представляє їх представниця за законом ОСОБА_3 , спірних нежитлових приміщень становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі не встановлено обставин, за яких таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів територіальної громади є більш важливими, ніж дотримання права відповідачів, інтереси яких представляє їх представниця за законом ОСОБА_3 , яка законним шляхом за відповідну плату добросовісно набула у власність майно, покладаючись на добросовісність дій продавця.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що перекладення на третіх осіб наслідків скасування рішення Одеської міської ради рішення від 14 квітня 2010 року № 5649-V та задоволення позову у цій справі матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідачів, а отже, буде непропорційним.

Тому задоволення віндикаційного позову і витребування у відповідачів як добросовісних набувачів спірних нежитлових приміщень призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

До аналогічних висновків щодо застосування права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 06 листопада 2019 року у справі № 522/14454/15-ц (провадження № 61-30882св18), від 22 січня 2020 року у справі № 520/7397/15-ц (провадження № 61-6759св18), від 14 липня 2021 року у справі № 522/14452/15-ц (провадження № 61-8026св20).

Оцінка доводів касаційної скарги щодо неврахування висновків Верховного Суду

У касаційній скарзі Одеська обласна прокуратура зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, постановах Верховного Суду від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15, від 11 грудня 2019 року у справі № 757/36411/17, від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 761/46240/16, від 14 квітня 2021 року у справі № 753/11965/19, а також постанові Верховного Суду України у справі № 6-2510цс15.

Оскільки врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах, Верховний Суд аналізує наведену заявником як приклад на предмет подібності рішення Верховного Суду до обставин розглядуваної справи.

Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

У справі № 488/5027/14 спір виник щодо витребування земельної ділянки, яка належала до земель державного лісового фонду, судами встановлено, що земельна ділянка вибула з постійного користування державного підприємства та протиправно виключена зі складу земель лісового фонду, оскільки міська рада не мала права розпоряджатися нею. За таких обставин не встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

У справі № 183/1617/16 спір виник щодо витребування земельної ділянки, яка належала до земель державного лісового фонду, судами встановлено, що сільська рада розпорядилася земельною ділянкою державного лісового фонду з перевищенням повноважень, а повноваження щодо розпорядження нею мала обласна державна адміністрація.

У справі № 357/9328/15 судами встановлено, що районною державною адміністрацією на порушення вимог чинного законодавства передано у власність для ведення особистого селянського господарства землі водного фонду без розроблення відповідного проекту відведення земельної ділянки, а також без зміни у встановленому порядку цільового призначення вказаної земельної ділянки. За таких обставинне встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

У справі № 757/36411/17 судами встановлено, що міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна.

У справі № 754/14094/17 судами встановлено, що судове рішення, на підставі якого за першим набувачем зареєстровано право власності на спірну квартиру, не ухвалювалось, вказаного судового рішення не існує, воно не створило юридичних наслідків, а тому воно не може бути правовою підставою для визнання права власності на спірну квартиру за першим власником, що свідчить про вибуття квартири з власності територіальної громади м. Києва поза волею власника.

У справі № 922/2246/19 судами встановлено, що спірна земельна ділянка станом на момент її відведення відповідачу належала до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалася для ведення лісового господарства, районна державна адміністрація не була наділена повноваженнями щодо розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка перебувала в державній власності. За таких обставинне встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

У справі № 926/1111/15 судами встановлено, що рішенням міської ради безоплатно надано у власність та користування обслуговуючому кооперативу земельну ділянку, предметом позову у цій справі є скасування рішення міської ради, визнання недійним правовстановлюючого документа та повернення земельної ділянки.

У справі № 19/028-10/13 судами встановлено, що спірне майно не приватизувалось товариством покупців, створеним членами трудового колективу підприємства «Бориспільпобутсервіс», відповідно не набувалось у власність товариства з обмеженою відповідальністю «Бориспільпобутсервіс», яке є першим набувачем, і залишилось у комунальній власності районної ради.

У справі № 753/11965/19 судами встановлено, що договір, за умовами якого власник спірного майна за життя подарував таке майно першому набувачу є нікчемним в силу вимог закону, оскільки є підробленим та не посвідчувався нотаріально, а отже, перший набувач не набув право власності на спірне майно, а тому не міг відчужувати таке майно на користь відповідача, який є добросовісним набувачем.

У справі № 761/46240/16 суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд з тих підстав, щосуд апеляційної інстанції не розглянув по суті вимоги прокурора, яким обрано ефективний спосіб захисту права власності територіальної громади, спрямований на задоволення легітимної мети, яка полягає у відновленні законності, поверненні у власність територіальної громади комунального майна (квартири). Тобто у цій справі суд касаційної інстанції не зробив остаточні висновки за результатами розгляду справи.

У справі № 6-2510цс15 спір виник щодо скасування рішення селищної ради та витребування земельної ділянки, судами встановлено, що спірна земельна ділянка перебувала в державній власності, мала статус земель лісового фонду та знаходилася поза межами населеного пункту, тому селищна рада перевищила свої повноваження і з порушенням закону, без розпорядження уповноваженого державного органу, за відсутності згоди органу лісового господарства, без відповідного проекту землеустрою прийняла рішення про віднесення землі лісового фонду до земель житлової та громадської забудови. За таких обставин не встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Отже, висновки у зазначених постановах є нерелевантними до правовідносин, що виникли між сторонами у справі, що переглядається.

Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження не знайшли своє підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Одеської обласної прокуратури про розгляд справи у судовому засіданні за участі її представника відмовити.

Касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

А. С. Олійник

В. В. Яремко