Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 758/10215/18
Номер провадження 22-ц/824/3150/2023
Головуючий у суді першої інстанції Ларіонова Н. М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Поливач Л.Д.
15 березня 2023 року місто Київ

Номер справи 758/10215/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Ларіонової Н. М., в приміщенні Подільського районного суду міста Києва, інформація про дату складання повного рішення відсутня, -

у с т а н о в и в :

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) у серпні 2018 року звернулось до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що останній звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 10.09.2014, відповідно до якої йому було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 75000 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Також, одночасно із вказаними свідченнями приєднання до угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування останнім картковим рахунком та використання кредитних коштів.

Вказувало, що позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, однак відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим станом на 22.06.2018 за ним утворилась заборгованість у загальному розмірі 112922,98 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 62305,69 грн, заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 39154,15 грн, пені в сумі 5609,66 грн, штрафу в розмірі 500 грн (фіксованої частини) та 5353,48 грн (процентної складової). Відтак позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача дану заборгованість та понесені судові витрати по справі.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містили підтверджень, що саме надані позивачем суду витяг з Тарифів і витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів). Тому, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у підписаній заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані позивачем витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг суд вважав такими, що не могли розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують заявлених позивачем обставин. У зв`язку із цим місцевий суд уважав, що за відсутності відповідних доказів погодження між сторонами розміру та порядку сплати відсотків за користування кредитними коштами та неустойки, позовні вимоги у цій частині не підлягали задоволенню з підстав їх необґрунтованості.

Окрім того, як на підставу для відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту суд першої інстанції послався на те, що заборгованість за кредитним договором від 10.09.2014 у відповідача виникла з 26.11.2014. А тому, оскільки у поданому ОСОБА_1 відзиві на позовну заяву було заявлено про застосування позовної давності, суд уважав, що вимоги Банку про стягнення з останнього заборгованості за тілом кредиту пред`явлені з пропуском трирічного строку звернення до суду.

Не погодившись із рішенням суду, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів поданої скарги Банк вказував на те, що вирішуючи спір у даній справі та відмовляючи позивачу у задоволенні вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Не врахував, що відповідно до наданої позивачем виписки по рахунку відповідача, а також розрахунку заборгованості убачалося, що 22.04.2016 останнім було здійснення поповнення кредитної картки на суму 1880 грн, а 19.04.2016 на суму 6617 грн. Таким чином, місцевий суд помилково відмовив у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, враховуючи те, що договір не припинений, погашення відповідачем відбулося 22.04.2016, що відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України уважається перериванням позовної давності, і саме з цієї дати її перебіг за вимогами про стягнення з відповідача тіла кредиту, відсотків за користування, комісії, починається заново.

У грудні 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній проти доводів заявника заперечував та просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначав, що позивач безпідставно посилався на дотримання ним строку звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно було здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, та початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання, що у свою чергу відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року по справі №6-154цс15. Проте, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості та відповідних штрафних санкцій за період з 10.09.2014 по 22.06.2018, а з наданого ним до позовної заяви розрахунку убачалося, що заборгованість за кредитним договором від 10.09.2014 у відповідача виникла з 26.11.2014. Таким чином, заявник повинен був звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості у строк до 26.11.2017.

Окрім того, у поданому відзиві ОСОБА_1 заперечував щодо доводів позивача про те, що ним було порушено умови договору, за яким у нього виникла заборгованість, розмір якої не було спростовано. Вказував, що під час розгляду справи у суді першої інстанції ним було подано відзив на позовну заяву, де він вказував на повне повернення отриманих у борг кредитних коштів, що у свою чергу убачалося із наявних у матеріалах справи доказів. При цьому, вказав на необґрунтованість позовних вимог Банку щодо стягнення з нього відсотків за користування кредитними коштами та неустойки, які протиправно було нараховані останнім за відсутності погодження між сторонами розмірів та порядку їх сплати.

У відповідності до вимог частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у відповідності до положень частин другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частини першої та другої статті 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Убачається, що згідно прохальної частини поданої АТ КБ «ПриватБанк» апеляційної скарги останнє просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов Банку задовольнити у повному обсязі. Однак, з викладених у апеляційній скарзі доводів щодо незаконності ухваленого у цій справі судового рішення убачається, що позивачем фактично оскаржується рішення лише в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості за тілом кредиту з підстав пропуску Банком позовної давності. Доводів у частині оскарження ухваленого у цій справі судового рішення про відмову у стягненні з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками та неустойкою апеляційна скарга не містить, а тому у відповідності до вимог частини першої статті 367 ЦПК України рішення суду в цій частині не переглядається.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана стороною позивача апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість у останнього виникла з 26.11.2014, а позовну заяву подано до суду лише 17.07.2018. Тому, оскільки в ході розгляду справи відповідачем було заявлено про застосування до вимог банку позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, так як позовна давність для подачі позову до суду сплинула, а вимог про поновлення строку для захисту порушеного права останнім заявлено не було.

Однак, переглянувши в апеляційному порядку оскаржуване рішення в цій частині, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не в повній мірі відповідають зібраним по справі доказам та вимогам закону, з огляду на таке.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Як убачається з матеріалів справи, 10.09.2014 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі (а.с.11, т.1).

У заяві зазначено, що відповідач підписанням цієї анкети-заяви відповідно до статті 634 Цивільного кодексу України у повному обсязі приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого він отримав шляхом самостійного роздрукування.

До анкети-заяви банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк, а також Витяг із Тарифів обслуговування преміальних кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», які не підписані відповідачем (а.с.12, 13-27, т.1).

При цьому, підписаних відповідачем витяг з Тарифів або довідки про умови кредитування, матеріали справи не містять, а підписана відповідачем анкета-заява не містить будь-якого письмового погодження між сторонами щодо порядку сплати кредитної заборгованості, порядку та розмірів нарахування та сплати позичальником відсотків за користування кредитними коштами, а також неустойки у разі неналежного виконання останнім своїх зобов`язань.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», у відповідності до підписаного між Банком та ОСОБА_1 кредитного договору №б/н останньому було надано кредитні картки: № НОМЕР_1 (10.09.2014 з терміном дії по червень 2018 року), № НОМЕР_2 (29.09.2014 з терміном дії по вересень 2018 року), № НОМЕР_3 (09.06.2016 з терміном дії по вересень 2018 року), № НОМЕР_4 (10.01.2017 з терміном дії по вересень 2020 року) та №440120 (07.09.2017 з терміном дії по червень 2021 року) (а.с.178, 213, т.1).

Згідно довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір №б/н) останньому 10.09.2014 було здійснено старт кредитного ліміту зменшено його до 6200 грн. В подальшому 19.05.2015 зменшено розмір ліміту до 5880 грн, 20.01.2016 збільшено до 8000 грн, 11.04.2017 збільшено до 15000 грн, 15.08.2017 збільшено до 20000 грн та зменшено до 16542,53 грн, 17.08.2017 зменшено до 16520,65 грн, 21.08.2017 збільшено до 75000 грн та зменшено до 47500 грн, а 18.07.2018 зменшено до 0 грн (а.с.214, т.1).

У відповідності до наданого Банком розрахунку, заборгованість відповідача за договором №б/н від 10.09.2014 станом на 22.06.2018 становить 112922,98 грн і складається із заборгованості за тілом кредиту - 62305,69 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 39154,15 грн, пені у сумі 5609,66 грн, заборгованості по штрафам - 500 грн (фіксована частина) та 5353,48 грн (процентної складової) (а.с.5-10, т.1).

З наданих у суді першої інстанції виписок з карткового рахунку відповідача убачається, що у період з 10.09.2014 ОСОБА_1 користувався зазначеними вище картками та кредитними коштами, виконував свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів, здійснював поповнення готівкою своєї картки, користувався послугою «Скарбничка», виконував та отримував перекази грошових коштів, знімав готівку в банкоматах, розраховувався кредитними коштами, здійснював поповнення рахунку мобільного телефону та здійснював інші розрахунки та операції (а.с.140-175, 217-243, т.1).

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першоюстатті 1050 ЦК Україниякщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 526, 530, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ( стаття 610 ЦПК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530,631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Заперечуючи проти позову, відповідач у поданому відзиві на позовну заяву, окрім викладу своїх заперечень щодо необґрунтованості пред`явлених до нього вимог, посилався також на те, що позивач звернувся до суду з позовом зі спливом позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, у зв`язку з чим просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності. Вказував на те, що підписана ним анкета-заява не містить ознак узгодження в письмовій формі між сторонами умов щодо розміру процентів за користування кредитом та розміру неустойки, видачі кредитної картки, а додані Банком до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг та витяг з Тарифі не визнавав у якості складових кредитного договору, так як їх не підписував. Зазначав, що у наданому позивачем розрахунку заборгованості незрозуміло на яких підставах ним було нараховані відсотки, сума яких є нереально завищеною та неспівмірною із самою сумою кредиту, розрахунок не містив даних про вид договору, реквізити розрахункових рахунків чи виду та номеру платіжної картки, на якому виникла заборгованість. Крім того, уважав, що наданий Банком розрахунок заборгованості не може уважатися належним та допустимим доказом у цій справі, оскільки він не містив підпису відповідальних осіб та не скріплений печаткою банку.

Так, за змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року №6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Дана позиція узгоджується з висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 333/36/18, від 03 червня 2020 року у справі №569/13606/17-ц, від 02 вересня 2020 року у справі № 191/609/18.

З огляду на те, що строк дії виданої позичальнику 07.09.2017 кредитної картки закінчувався у червні 2021 року, з позовом до суду позивач звернувся у серпні 2018 року, сторони у письмовому вигляді не погоджували порядок погашення заборгованості, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач за захистом своїх прав звернувся із пропуском трирічної позовної давності, яку помилково обрахував з моменту виникнення у відповідача заборгованості, а саме з 26.11.2014. При цьому, згідно виписки з карткового рахунку із вказаної дати відповідач продовжував користуватися кредитною карткою та кредитними коштами, а також здійснював платежі на погашення заборгованості.

Таким чином, суд першої інстанції помилково відмовив у позові з підстав спливу позовної давності, враховуючи те, що за вимогами банку про стягнення тіла кредиту позовна давність не сплинула.

Крім того, колегія суддів не погоджується із викладеними відповідачем у відзиві на позовну заяву посиланнями щодо пред`явлення Банком до нього вимог поза межами позовної давності у зв`язку із тим, що згідно розрахунку заборгованості позивач розраховує суму боргу, починаючи з 10.09.2014, а умовами договору було передбачене погашення кредиту щомісячно.

Дані посилання відповідача є суперечливими, оскільки останній у поданому відзиві одночасно заперечував проти ознайомлення та підписання Умов та правил надання банківських послуг та витягом з Тарифів, які були додані позивачем до позовної заяви,та відповідно не визнав їх як складові укладеного із позивачем кредитного договору.

З урахуванням тієї обставини, що в підписаній відповідачем анкеті-заяві від 10.09.2014, як строки здійснення періодичних платежів за кредитом, так і строки виконання основного зобов`язання не встановлені, то у даній справі відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмову вигляді порядок повернення позичальником кредитних коштів щомісячно. Відтак, у даному випадку строк виконання основного зобов`язання визначається моментом пред`явлення вимоги у відповідності до вимог частини першої статті 1049 ЦК України.

При цьому закон не передбачає конкретної форми вимоги кредитора (позивача) до боржника (відповідача) про повернення наданих кредитних коштів. Тобто така вимога може бути заявлена кредитором шляхом подання позову про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором.

Що стосується викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву доводів про недоведеність Банком розміру кредитної заборгованості, а також про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, то колегія суддів звертає увагу на таке.

За змістом положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк подав до суду підписану анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», розрахунок заборгованості, довідку про видачу відповідачу кредитних карток із зазначенням їх номерів та строку дії, а також надано виписки по картковому рахунку, з яких убачається факт отримання та користування ОСОБА_1 позиченими коштами та їх часткове повернення.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 за №75 (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви у цій справі), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами.

Отже, надані позивачем виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості колегія суддів вважає належними та допустимими доказами по справі.

Натомість, в ході розгляду справи місцевим судом, в підтвердження наведених у відзиві на позовну заяву доводів, відповідачем не було належним чином спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, не надано власного обґрунтованого контр розрахунку та не заявлено клопотань про призначення судово-економічної експертизи по справі.

Таким чином, враховуючи, що відповідач порушив умови договору, допустив порушення строків повернення кредиту, тому має його повернути. З урахуванням тієї обставини, що кредитний договір є дійсним та діючим, відповідач не спростував факт неповернення кредитних коштів, то законним є вимоги Банку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в межах строку позовної давності.

Суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволені вимог щодо стягнення вказаної заборгованості у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки не повно, не всебічно та не об`єктивно дослідив всі обставини справи, не надав належної оцінки доказам по справі.

За таких обставин, оскільки апеляційна скарга не містить викладу інших доводів, окрім незаконності висновків місцевого суду про пропуск позивачем позовної давності, та з урахуванням викладу прохальної частини апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» вона підлягає частковому задоволенню, рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позову в цій частині вимог та стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту по кредитному договору №б/н від 10.09.2014 у розмірі 62305,69 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим наявні підстави для його скасування в оскаржуваній частині з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором №б/н від 10.09.2014.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Убачається, що пред`явлені АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту складають 55,18% заявлених ним загальної ціни позову.

За подання до суду позовної заяви у цій справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн, а за подання заявником апеляційної скарги - 2643 грн судового збору.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про ухвалення у справі нового рішення про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» у частині вимог щодо стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, судові витрати понесені заявником у суді першої інстанції у вигляді сплаченої суми судового збору підлягають стягненню з відповідача у розмірі 972,27 грн (1762 грн х 55,18%). Відповідно за подання АТ КБ «ПриватБанк» апеляційної скарги у цій частині вимог сплачений ним судовий збір у розмірі 1458,41 грн (2643 грн х 55,18%) слід стягнути зі ОСОБА_1 на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором №б/н від 10.09.2014 скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором №б/н від 10.09.2014 задовольнити.

Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (Код , МФО №305299, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-Д) заборгованість за тілом кредиту по кредитному договору №б/н від 10.09.2014 у розмірі 62305,69 грн.

Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (Код , МФО №305299, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-Д) 972,27 грн сплаченого судового збору.

Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (Код , МФО №305299, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-Д) судовий збір за подачу апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції у розмірі 1458,41 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Повна постанова суду складена 15 березня 2023 року.

Судді:

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна