ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4129/23 Справа № 210/2784/22 Суддя у 1-й інстанції - Скотар Р.Є. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/2784/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ярошевський Олексій Тарасович, та відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2023 року, яке ухвалено суддею Скотарем Р.Є.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 28 лютого 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ІНГЗК») про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 27.09.1974 року по 31.03.2006 року ОСОБА_1 працювала на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті на різних посадах.

08 серпня 2000 року з позивачкою стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого ОСОБА_1 отримала травму лівої руки і правої ноги.

11 серпня 2000 року було складено Акт про нещасний випадок. В п. 6 Додатку № 1 вказано, що при розслідуванні нещасного випадку було встановлено, що майстер по ремонту путі ОСОБА_2 конкретні заходи безпеки, при видачі наряду робочим, вказав не повністю.

Висновком ЛТЕК від 18.12.2000 року ОСОБА_1 вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності, у зв`язку з нещасним випадком, безстроково.

Позивачка зазначає, що нещасний випадок, який стався з вини відповідача, посадові особи якого порушили законодавство та не створили безпечні умови праці, викликає у неї страждання не тільки фізичні але й моральні.

У зв`язку з чим, просила суд стягнути з відповідача на її користь 250000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ІНГЗК» на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я у розмірі 50000,00 гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «ІНГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ярошевський О.Т., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивачки, просить збільшити її розмір до заявленого нею у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивачки та принципу розумності, виваженості і справедливості. Внаслідок втрати професійної працездатності, позивака не має змоги вести звичне життя, вимушена постійно проходити курси лікування та переносить фізичні страждання.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ІНГЗК» ставить питання про зміну рішення суду та зменшення розміру моральної шкоди до 2 250,00 грн., виключивши формулювання «без урахування з утримання податку з доходу фізичних осіб», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, на думку відповідача, факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема в справі відсутні докази, які підтверджують психологічний стан потерпілої, розмір моральної шкоди, що визначений судом до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, а також характеру і тривалості фізичних та моральних страждань позивача.

Наголошує на тому, що комісією з розслідування причин нещасного випадку на виробництві було встановлено вину позивачки ОСОБА_1 у отриманні травми, що не було враховано судом першої інстанції.

Зазначає, що у відповідності до положень п.11 цих Правил, в редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин сторін, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, тобто максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 2 550,00 грн.

Також вказує, що положеннями Податкового кодексу України врегулювано питання оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, а тому визначення розміру моральної шкоди без утримання податків є незаконним.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ярошевський О.Т., підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ПрАТ «ІНГЗК» - залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи в трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», на посаді підсобної робочої 4 розряду, загальний стаж роботи на підприємстві більше 39 років, стаж роботи за професією 4 місяці, внаслідок нещасного випадку, отримала тілесні ушкодження у вигляді: «травми лівої руки та правої ноги».

Згідно Акту форми Н-1 від 08 серпня 2000 року про нещасний випадок, зазначено відомості про потерпілу - ОСОБА_3 , професія підсобний (транспортний) робітник 4 розряду, загальний стаж роботи 39 років 4 мясяці, стаж роботи за професією 4 місяці (а.с.8-10).

Згідно Акту № 12 форми Н-1 зазначено діагноз ОСОБА_1 , встановлений закладом охорони здоров`я - травма лівої руки та правої ноги (а.с.9).

В розділі 10 Акту № 12 зазначені особи, які допустили порушення вимог законодавства з охорони праці: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.9 зворот).

В Додатку № 2 зазначено, вина підприємства наявна (а.с.10 зворот).

В розділі 3 Акту форми Н-1 зазначені обставини нещасного випадку, а саме: по наряду майстра по ремонту колії ОСОБА_2 підсобні робочі ОСОБА_1 і ОСОБА_5 повинні були виконати покраску преса. ОСОБА_1 не взявши запобіжний пояс, піднялась по дерев`яній драбині на висоту 2,5 метра так, що рівнем грудей опинилась вище на 0,4 м. верхньої частини преса і не переконавшись, що ОСОБА_5 підтримує драбину, почала виконувати роботу. Електрогазозварювальник ОСОБА_6 в цей час виконував переміщення листового металу за допомогою кран-балки. Під час її приближення до пресу ОСОБА_1 перелякалась, так як відстань між верхньою частиною преса і кран-балки складає 0,8 м., почала спускатись вниз по драбині, оступилася і впала з висоти 2 метри. В результаті падіння ОСОБА_1 отримала травму лівої руки і правої ноги (а.с.9).

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги №0001053 від 18.12.2000 року ОСОБА_3 , зазначено, що ступінь втрати професійної працездатності 25% по трудовому каліцтву безстроково (а.с.11).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 173 КЗпП України, ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року, та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, затверджених Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 2000 рік, й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивачки моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим нею на виробництві ушкодженням здоров`я, що потягло за собою втрату професійної працездатності.

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн., суд виходив з обставин отримання шкоди позивачкою, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивачки, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивачки і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану та відсоток втрати нею професійної працездатності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо обов`язку відповідача ПрАТ «ІНГЗК» відшкодувати на користь позивачки ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим нею на виробництві ушкодженням здоров`я, що потягло за собою втрату професійної працездатності, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає компенсації на користь позивачки ОСОБА_1 .

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачці первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з травмою на виробництві у 2000 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції від 03 жовтня 1997 року, які були чинними станом на 2000 рік.

У відповідності до положень п.11 цих Правил, в редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин сторін, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6 700,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 33 500,00 грн.

Неоподатковуваний мінімум доходів громадян це грошова сума розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, тобто максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 2 550,00 грн.

Таким чином, вбачається колізія правових норм, при якій мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди , який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, суттєво перевищує максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, яка має вищу юридичну силу порівняно з п. 11 Правил, станом на 2000 рік, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, що може бути стягнений в рахунок моральної шкоди позивачу, становить 2 500,00 грн.

Крім того, у даному випадку доречно зазначити, що у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 219/590/17 сформульовано правовий висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи встановлені законодавством обмеження розміру відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратив професійну працездатність у загальному розмірі 25%, що встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивачки змінилися умови життя, вона періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачці ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування за рахунок роботодавця, тобто ПрАТ «ІНГЗК».

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, у Акті № 12 форми Н-1 визначено наявність вини підприємства у травмуванні позивачки, тобто, роботодавець допустив порушенням статті 13 Закону України «Про охорону праці», яка передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що моральну шкоду ОСОБА_1 завдано порушенням її законних прав на безпечні і нешкідливі умови праці саме роботодавцем, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про покладення обов`язку з відшкодування завданої моральної шкоди на ПрАТ «ІНГЗК».

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у справі № 210/5258/16-ц, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (50 000,00 грн.) не відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості у його ситуації.

Так, колегією суддів встановлено, що позивачка зазнала фізичний біль, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. Лікування позивачки вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів виходить з наступного: життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров`я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.

Отже, з урахуванням того, що позивачці ОСОБА_1 з 2000 року встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 25% безстроково, що безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивачки та беззаперечно свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану в майбутньому, а також, приймаючи до уваги обставини отримання позивачкою виробничої травми та тривалість її страждань, колегія суддів дійшла висновку, що є розумним, виваженим і справедливим у даній ситуації буде визначення відшкодування моральної шкоди у розмірі 120 000,00 грн.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 50 000,00 грн. до 120 000,00 грн., що відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає прийнятними доводи апеляційної скарги сторони позивачки ОСОБА_1 про необґрунтованість розміру моральної шкоди та відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ІНГЗК» в цій частині.

При цьому, слід зазначити, що Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» внесено зміни до п.п.164.2.14 та статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), якими передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ІНГЗК»» про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів не бере до уваги.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно положення закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивачка подала позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ПрАТ «ІНГЗК» на користь держави та збільшує цей розмірі з 992,40 грн. до 1 200,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.

Крім того, з відповідача ПрАТ «ІНГЗК» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 1 800,00 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (1200,00 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ярошевський Олексій Тарасович, - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2023 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 50 000,00 гривень до 120 000 (ста двадцяти тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2023 року в частині розміру судових витрат, стягнутих з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, змінити, збільшивши цей розмірі з 992,40 гривень до 1 200 (однієї тисячі двухсот) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивачкою на користь держави судовий збір у розмірі 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: