Провадження № 22-ц/824/1467/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 лютого 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 12 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та усунення перешкод у здійсненні права власнсоті шляхом виселення особи без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що із 01 березня 2001 року вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування. Також, вона є співвласницею 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування. Вказані об`єкти нерухомості були подаровані їй у 2001 році її батьком ОСОБА_3 . Після дарування у 2001 році батько звернувся до неї з проханням дозволити йому проживати в будинку разом з дружиною відповідачкою ОСОБА_2 . Позивачка, як власник нерухомого майна, надала право відповідачці користуватися будинком виключно на прохання батька. У той же час, вона ніколи не проживала однією сім`єю з відповідачкою, ніколи не вела з нею спільного господарства та не була пов`язана спільним побутом.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_3 помер. Вважає, що з цього часу автоматично припинилася і обставина, яка була підставою набуття відповідачкою права користування належним їй житловим будинком. У 2018 році на момент смерті батька вона постійно працювала та проживала за кордоном, здійснювала догляд за трьома малолітніми дітьми та перебувала у декретній відпустці у зв`язку з народженням молодшого сина, а тому не мала змоги приїхати в Україну. Окрім того, з 12 березня 2020 року на території України були запровадженні карантинні заходи іли лише після послаблення цих заходів у березні 2021 року вона змогла приїхати в Україну. Разом з тим, приїхавши до свого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вона не змогла до нього потрапити, замки на дверях були змінені, на телефонні дзвінки за міським телефоном ніхто не відповідав, двері їй ніхто не відчинив. Як стало відомо пізніше у будинку проживає відповідачка ОСОБА_2 , а також її родичі син ОСОБА_4 і невістка ОСОБА_5 . Вказані особи протиправно без дозволу

- 2 -

власника будинку використовують належне їй нерухоме майно. Водночас, з нею, як власницею будинку, проживання в ньому сторонніх осіб не узгоджувалося, умови їх проживання у домоволодінні не обговорювалися. 31 березня 2021 року вона звернулася з письмовою вимогою до відповідачки ОСОБА_2 щодо звільнення до 30 квітня 2021 будинку. Також, відповідачка була проінформована, що з травня місяця 2021 року у будинку заплановано здійснення капітального ремонту через аварійний стан будинку. За відсутності будь-яких реакцій з боку відповідачки на письмову вимогу, вона повторно звернулася до ОСОБА_2 з письмовою вимогою від 11квітня 2021 року. Однак, відповідачка на письмові вимоги не відреагувала та відповіді не надала. Зазначає, що вона як власник будинку, фізично позбавлена доступу до нього та можливості користуватися. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.406 ЦК України, просила суд визнати відповідачку, такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності ита усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаного житлового будинку.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 12 серпня 2022 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Цирулевського Р.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга мотивована наступним:

- на момент смерті батька у 2018 році позивачка з сім`єю проживала в Німеччині та через малолітній вік дітей, карантинні обмеження у зв`язку з епідемією «COVID-19» змогла приїхати в Україну лише па початку 2021 року після послаблення карантинних обмежень;

- так як чоловіку позивачки було запропоновано очолити представництво німецької компанії в Україні вона планує використовувати будинок для постійного проживання своєї сім`ї (чоловіка та трьох малолітніх дітей, а також непрацездатної матері, яка потребує догляду), який є її єдиним житлом, ні у неї, ні в її чоловіка немає іншого житла;

- спільне проживання у будинку АДРЕСА_1 вважає неможливим, так як особисті відносини між сторонами носять конфліктний та неприязний характер, окрім того, житлова площа будинку АДРЕСА_1 становить 25,9 кв.м (дві житлові кімнати, одна з яких прохідна), що об`єктивно не дозволяє проживання в ньому;

- аналіз ст.41 Конституції України, ст.ст.317-321 ЦК України, ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК УPCP дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення і власник надавав згоду на проживання цієї особи як члена сім`ї (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17);

- у подібних спірних правовідносинах права власника житлового будинку, захищені і ст.1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постановаВелика Палата Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17);

- у рішеннях ЄСПЛ у справах «Кечко проти України», «Hast/West Alliance Limited» проти України» зазначено, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність

- 3 -

досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар...».

- позовні вимоги про припинення права користування відповідачкою спірним будинком та її виселення є обгрунтованими, законними, відповідають вимогам пропорційності та балансу інтересів в контексті статті 1 Першого протоколу, статті 8 Конвенції, ґрунтуються на належних, допустимих, достовірних та достатніх доказах з огляду на наступне: ОСОБА_1 на законних підставах набула право власності на будинок, який є її єдиним житлом і в якому вона планує проживати з чоловіком, трьома малолітніми дітьми різного полу та непрацездатною матір`ю, за якою необхідний догляд; сторони ніколи не проживали однією сім`єю та не була пов`язані спільним побутом, а особисті відносини між ними не склалися і носять конфліктний та неприязний характер; житлова площа будинку становить 25,9 кв.м, що об`єктивно не дозволяє проживання в ньому родини позивачки та відповідачки; син відповідачки має власне житло будинок загальною площею 85,5 кв.м. в с.Мала Снітинка Фастівського району Київської області; відповідачка проігнорувала законні письмові вимоги позивачки про доступ до будинку; відповідачка із 2001 року була обізнана знала про вчинення договору дарування від 01 березня 2001 року на користь позивачки; відповідачка створює позивачці перешкоди у користуванні та належному утриманні будинку, не надаючи доступ до нього, чим завдає збитки, бо будинок руйнується, позивачка мас у власності житло, але фактично позбавлена можливості ним користуватися і змушена нести додаткові витрати на додаткові поїздки до Києва для того, щоб отримати доступ до будинку та організувати початок виконання будівельно-ремонтних робіт;

- судом першої інстанції не були застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме: ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції У країни, ст.ст.317, 319, 321, 406 ЦК України, ст.156 ЖК УPCP, ст.ст.3, ч.1 ст.172, 173, 202, 203 СК України, рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 608/1467/17 та інших;

- судом першої інстанції ухвалено рішення поза межами позовних вимог зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , про що позивачка не просила, що не вирішує спору по суті, а поглиблює, конфлікт, породжує невизначеність між сторонами спору;

- має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, зокрема: суд безпідставно вважав встановленою ту обставину, що позивачка не має дійсного наміру проживати в будинку, що будинок знаходиться у придатному для проживання стані; що сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх, що будинок є єдиним житлом, де може проживати відповідачка, яка не має іншого житла; щовідповідачка із 1995 року проживає в будинку а з 1998 року зареєстрована як законна жінка ОСОБА_3 .

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду. Навела у відзиві числену практику Верховного Суду з цього приводу.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Цирулевський Р.О. до суду не

- 4 -

з`явилися, про час розгляду справи повідомлені належним чином.

Напередодні розгляду, тобто 22 лютого 2023 року о 19 годині 26 хв. електронною поштою представник позивачки адвокат Цирулевський Р.О. подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що йому стало відомо про подання заяви щодо відкладення розгляду іншою стороною. Просив врахувати воєнний стан та загрозу ракетних обстілів.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки представника позивачки з таких міркувань.

По-перше, вказані у заяві представника позивачки причини неявки до суду є очевидно надуманими та безпідставним. Обгрунтування учасником неявки в судове засідання посиланням на подання заяви іншою стороною суперечить процесуальному закону та не може бути розцінено взагалі як об`єктивна причина неявки.

По-друге, введення военного стану на території України у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації не є перешкодою для діяльності органів держави (за виключенням окупованих територій), в тому числі судів. Київський апеляційний суд функціонує у звичному режимі. В апеляційному суді мається обладнане приміщення (укриття) цивільного захисту, до якого у випадку оголошення стану повітряної тривоги прибувають працівники суду і відвідувачі для убезпечення їх життя і здоров`я, про що розміщене відповідне оголошення. Про стан повітряної тривоги у м.Києві відбувається оголошення за допомогою гучного зв`язку, яким обладнане кожне приміщення апеляційного суду, в тому числі зали судових засідань. Наведене свідчить про відсутність перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, в тому числі усунення загроз їх життю.

По-третє, представник позивачки не був позбавлений можливості порушити перед судом клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з дотриманням положень ст.212 ЦПК України, що узгоджується із правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду: від 08 липня 2021 року у справі № 675/1538/19 та від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17.

По-четверте, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення більше півтора року, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її

- 5 -

розгляду.

І по-п`яте, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що позивачка в особі її представника адвоката Цирулевського Р.О. подала апеляційну скаргу, в якій грунтовно і змістовно виклала свою позицію щодо незаконності і необгрунтованості судового рішення та наявності підстав для його скасування. Окрім того, обгрунтування вимог та інша аргументація позивачки викладена у числених процесуальних докуметах (письмових поясненнях, запереченнях, відповіді на відзив, тощо), які містяться у справі.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивачки, а вказані у його заяві про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Глазков Є.С.проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка ОСОБА_2 з 1995 року по теперішній час постійно проживає в будинку по АДРЕСА_1 , з 1998 року зареєстрована в даному будинку, піклується про майно та несе відповідні витрати щодо його утримання, не має іншого належного житла для проживання, будинок є єдиним житлом для проживання, а винаймати інше житло відповідачка ане має змоги з огляду наїї місячний дохід як пенсіонерки, отже позовні вимоги щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення без надання іншого житлового приміщення не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають до задоволення.

При цьому суд виходив з того, що відповідачка вселилася до сірного житла у встановленому законом порядку у якості члена сім`ї власника як його дружина, а позивачка ОСОБА_1 була повідомлена та не заперечувала проти проживання дружини батька, як до укладання договору дарування, під час його укладання так і після, а тому факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім'ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Також, суд керувався тим, що відповідачка порушує право власності позивачки, позбавляючи останню можливості користуватися своїм майном, тобто позивачка обмежена у доступі до свого майна, що порушує її права, як власника, а відтак правильним та справедливим буде задоволення позовних вимог частково шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком на АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При вирішенні питання про виселення особи за позовом власника жилого приміщення суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

- 6 -

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплені у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, та використовувати для інших потреб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.405 ЦК Уукраїни члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є рідною донькою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 із 23 грудня 1995 року є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м.Києва, запис № 2067.

Починаючи із 1995 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечувалось сторонами та свідками.

21 листопада 1998 року ОСОБА_2 зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 01 березня 2001 року ОСОБА_3 подарував, а обдарована ОСОБА_1 прийняла у дар 1/2 частину житлового будинку з господарським та побутовими спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та розташовано на земельній ділянці площею 1000 кв.м.

Також, ОСОБА_1 є співвласницею 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування від 01 березня 2001 року.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та

- 7 -

Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, житловий будинок (літ. А), об`єкт житлової нерухомості, загальною площею (кв.м.): 65.6, житловою площею (кв.м.): 25.9, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 .

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , приватний будинок, зареєстровані наступні особи, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

Згідно заповіту від 04 жовтня 2016 року, складеного за життя ОСОБА_3 на майно яке належить йому на праві власності, заповів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , заповіт посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Алейнік Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 547.

Позивачка ОСОБА_1 обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що в березні 2021 року повернулася до України, оскільки має намір зробити капітальній ремонт та проживати в своєму приватному будинку АДРЕСА_1 , який позивачці подарував батько, однак не змогла до нього потрапити та не має змоги проживати в будинку, оскільки в ньому проживає відповідачка з сім`єю.

31 березня 2021 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 лист-вимогу про звільнення незаконно зайнятого будинку, відповідно до якого зазначила, незаконне володіння вами будинку та незаконне перебування в ньому перешкоджає ОСОБА_1 вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном у зв`язку з цим вимагає до 30.04.2021 звільнити належне ОСОБА_1 на праві власності, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі від усіх проживаючих там сторонніх осіб, речей, меблів, мотлоху, сміття та передати ключі від будинку та господарських споруд представнику ОСОБА_8 у термін до 30 квітня 2021 року.

11 квітня 2021 року ОСОБА_1 повторно направила ОСОБА_2 лист-вимогу про звільнення незаконно зайнятого будинку, у термін до 30 квітня 2021 року.

Відповідачка ОСОБА_2 отримала вищезазначені листи - вимоги, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

З урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин щодо правомірного вселення та проживання ОСОБА_2 у спірному будинку у якості члена сім`ї попереднього власника, відсутність іншого житла і як наслідок порушення прав відповідачки у випадку її виселення без надання іншого житла, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачки.

Суд правильно керувався тим, що виселення відповідачки без надання їй іншого жилого приміщення становитиме втручання у її право на повагу до житла, як таке, що не є пропорційним.

Доводи апеляційної скарги про ите, що на момент смерті батька у 2018 році позивачка з сім`єю проживала в Німеччині та через малолітній вік дітей, карантинні обмеження у зв`язку з епідемією «COVID-19» змогла приїхати в Україну лише па початку 2021 року після послаблення карантинних обмежень апеляційний суд не аналізує як такі, що не мають правового значення для вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що чоловіку позивачки було запропоновано очолити представництво німецької компанії в Україні вона планує використовувати будинок для постійного проживання своєї сім`ї (чоловіка та трьох малолітніх дітей, а також непрацездатної матері, яка потребує догляду), який є її єдиним житлом, ні у неї, ні в її чоловіка немає іншого житла не спростовують висновків суду щодо

- 8 -

непропорційного втручання у право відповідачки на повагу до житла у випадку її виселення без надання іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості спільного проживання у будинку АДРЕСА_1 з відповідачкою, оскільки особисті відносини сторін носять конфліктний та неприязний характер, а будинок має всього дві кімнати не спростовують висновків суду щодо непропорційного втручання у право відповідачки на повагу до житла у випадку її виселення без надання іншого жилого приміщення.

В даному випадку неприязні відносини між сторонами не мают превалювати над дотриманням прав учасників цивільних парвовідносин, які як вище вказувалося згідно п.6 ст.3 ЦК України мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Посилання у скарзі на те, що аналіз ст.41 Конституції України, ст.ст.317-321 ЦК України, ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК УPCP дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення і власник надавав згоду на проживання цієї особи як члена сім`ї (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17) не спростовують висноівків суду про непропорційний характер втручання у право відповідачки на повагу до житла у випадку її виселення без надання іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що:

-у подібних спірних правовідносинах права власника житлового будинку, захищені і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Велика Палата Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17), а у рішеннях ЄСПЛ у справах «Кечко проти України», «Hast/West Alliance Limited» проти України» зазначено, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар...».

- позовні вимоги про припинепнн права користування відповідачкою спірним будинком та її виселення є обгрунтованими, законними, відповідають вимогам пропорційності та балансу інтересів в контексті статті 1 Першого протоколу, статті 8 Конвенції, ґрунтуються на належних, допустимих, достовірних та достатніх доказах з огляду на наступне: ОСОБА_1 на законних підставах набула право власності на будинок, який є її єдиним житлом і в якому вона планує проживати з чоловіком, трьома малолітніми дітьми різного полу та непрацездатною матір`ю, за якою необхідний догляд; сторони ніколи не проживали однією сім`єю та не була пов`язані спільним побутом, а особисті відносини між ними не склалися і носять конфліктний та неприязний характер; житлова площа будинку становить 25,9 кв.м, що об`єктивно не дозволяє проживання в ньому родини позивачки та відповідачки; син відповідачки має власне житло будинок загальною площею 85,5 кв.м. в с.Мала Снітинка Фастівського району Київської області; відповідачка проігнорувала законні письмові вимоги позивачки про доступ до будинку; відповідачка із 2001 року була обізнана знала про вчинення договору дарування від 01 березня 2001 року на користь позивачки; відповідачка створює позивачці перешкоди у користуванні та належному утриманні будинку, не надаючи доступ до нього, чим завдає збитки, бо будинок руйнується, позивачка мас у власності житло, але фактично позбавлена можливості ним користуватися і змушена нести додаткові витрати на додаткові поїздки до Києва для того, щоб отримати доступ до будинку та організувати початок виконання будівельно-ремонтних робіт,

- 9 -

колегія суддів відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду про непропорційний характер втручання у право відповідачки на повагу до житла у випадку її виселення без надання іншого жилого приміщення.

Відхиляючи дані доводи, згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії)», а втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у п.2 вказаної статті, та не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України»). Тобто, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною

- 10 -

законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення («Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвекнції (рішення у справі «Станкова проти Словаччини» п.п.60-63; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» п.50; рішення у справі «Косіч проти Хорватії» п.п.21-23; рішення у справі «Пауліч проти Хорватії» п.п.42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» п.110).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях

- 1 1 -

застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Тобто, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У даному випадку спір виник між позивачкою як новим власником спірного будинку, та відповідачкою як членом сім`ї попереднього власника будинку з приводу користування вказаним житлом після зміни його власника.

Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника квартири (будинку) на користуватися цим житлом може виникнути і існувати лише за наявності у самого власника права приватної власності на це майно, а припинення права власності особи на квартиру (будинок) припиняє право членів її сім`ї на користування цим житлом.

Отже, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника, оскільки у ч.1 ст.156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Однією з підстав припинення права власності відповідно до ч.1 ст. 346 ЦК України є відчуження власником свого майна.

Судом встановлено, що 01 березня 2001 року укладено договір дарування відповідно до якого право власності будинок вцілому перейшло до позивачки, а право власності її батька ОСОБА_3 - припинилося.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника

- 12 -

відбувається за допомогою негаторного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16), Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При цьому неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Отже, позивачка як власник будинку вправі ставити питання про усунення перешкод у користуванняі будинком (майном) шляхом виселення.

Водночас, при вирішенні спору про виселення відповідача необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, та захистом права відповідача як члена її сім`ї попепреднього власника на користування будинком. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення ЄСПЛ у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції вірно відмовив у виселенні відповідачки, оскільки виселення відповідачки без надання іншого житла буде становити непропорційне втручання у право відповідачки на повагу до житла з огляду на таке.

Судом встановлено, що по-перше, відповідачка вселилася до спірного будинку у встановленому законом порядку у якості члена сім''ї його власника, а саме дружини ОСОБА_3 .

По-друге, відповідачка зареєструвала своє постійне місце проживання у вказаному будинку.

По-третє, відповідачка із 1995 року, тобто тривалий час мешкає в будинку, що у свою чергу свідчить про тривалі та сталі зв`язки відповідачки із спірним «житлом».

По-четверте, відповідачка не має на праві власності чи користування (оренди тощо) іншого жилого приміщення.

По-п`яте, відповідачка не працює та є пенсіонеркою, її місячний дохід складає 4775,42 грн. - 5287,98 грн., що підтверджується довідкою про дохід пенсіонерки, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (Деснянський район) в м. Києві.

По-шосте, відповідачка згідно закону є непрацездатною особою.

По-сьоме, позивачка не мешкає у спірному будинку тривалий час і не має з ним зв`язків, зокрема не проводить ремонт, не споживає і не оплачує комунальні послуги, як і не надала доказів про сплату податків тощо.

По-восьме, на момент укладання договору дарування, позивачка була обізнана, що в будинку мешкає і зареєстрована відповідачка, тобто отримуючи в дар нерухоме майно розуміла, що воно обтяжене законним правом користування з боку відповідачки, проте прийняла його в дар.

Окрім того, як вище вказувалося втручання у право на повагу до житла відповідачки буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо втручання буде «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою.

- 13 -

В той же час позивачка переконливо не аргументувала співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування ст.8 Конвенції (див. mutatis mutandis«Dakusv. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Відтак, навіть якщо припустити, що позивачка діє з метою задоволення своїх інтересів у житлі, а відповідачка втратила право користування цим житлом, то пропорційність цій меті виселення відповідачки, у якої інше житло відсутнє викликає обґрунтовані сумніви.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч.2 ст.3 Конституції України), колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що виселення відповідачки із займаного нею житла буде становити невиправдане втручанням в приватну сферу особи, та призведе до порущення її прав на повагу до житла, передбачених ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є обгрунтованим.

Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду містяться у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 3576/3258/16-ц, де Велика Палата, залишаючи без змін судове рішення про відмову у виселенні з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення колишнього члена сім`ї військовослужбовця у належному МО України гуртожитку, зазначила, що хоча відповідачка втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, то пропорційність цій меті виселення відповідачки, наявність в якої іншого житла не встановлено, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви.

Такі ж висновки зроблено упостанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, в якій Велика Палата, скасовуючи судові рішення і передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказала, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»), а відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії»). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи ст.8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України»; «Кривіцька та Кривіцький проти України»; «Садов`як проти України») (п.п.68-70 постанови ВП ВС).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме: ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції У країни, ст.ст.317, 319, 321, 406 ЦК України, ст.156 ЖК УPCP, ст.ст.3, ч.1 ст.172, 173, 202, 203 СК України, рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 608/1467/17 та інших необгрунтовані.

При вирішенні судом спору вірно застосовані норми матеріального права, з якими апеляційний суд погоджується. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що незгода позивачки із застосуванням норм матеріального парва не означає їх незастосування.

Апеляційний суд частково погоджується із доводами апеляційної скарги про

- 14 -

порушення судом норм процесуального права, що виразилося у виході за межі позовних вимог і ухваленні рішення про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Наведені апелянтом ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо відсутності передбачених законом підстав для виселення відповідачки із спірного жилого приміщення, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення з цих підстав відсутні.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що ухвалюючи рішення в цій частині суд виходив із того, що позивачка є власником будинку, а відповідачка чинить їй перешкоди у використанні власності, що знайшло своє підтвердження.

При цьому суд першої інстанції вірно врахував те, що саме порушенням прав позивачки на доступ до будинку, вона мотивує свої вимоги, а тому з урахуванням принципу справедливості задовольнив позовні вимоги частково. Таке рішення на думку апеляційного суду ніяким чином не порушує права позивачки, а навпаки їх захищає.

Окрім того, ухвалене рішення відповідає положенням частин 1 та 2 ст.5 ЦПК України, згідно яких, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вжитий судом спосіб захисту відповідає викладеній у позові вимозі про усунення перешкод у користуванні будинком та не суперечить закону.

Рішення в частині зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинкомстосується прав та обов`язків відповідачки, яка рішення в цій частині не оскаржила, погодившись з ним.

Доводи апеляційної скарги про те, що має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, зокрема: суд безпідставно вважав встановленою ту обставину, що позивачка не має дійсного наміру проживати в будинку,що будинок знаходиться у придатному для проживання стані; що сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх, що будинок є єдинимжитлом, де може проживати відповідачка, яка не має іншого житла; що відповідачка із 1995 року проживає в будинку а з 1998 року зареєстрована як законна жінка ОСОБА_3 необгрунтовані.

Вказані обстаивни встановлені судом і знайшли своє підтвердження.

При цьому апеляційний суд звертає увагу скаржниці на те, що зазначивши в рішенні про критичне ставлення до тверджень позивачки про її повернення до України на постійне місце проживання, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачка у

- 15 -

даний момент дійсно проживає або перебуває в Україні та має намір проживати в будинку АДРЕСА_1 , суд вказав про це у контексті оцінки наявності пропорційних та легітимних підстав для виселення відповідачки, передбачених ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а не у контексті відсутності у позивачки права на захист своїх прав як власника будинку, як помилково вважає скаржниця.

Щодо посилань у апеляційній скарзі на числені рішення у справах Верховного Суду, то такі послання не є релевантними, оскільки у цих справах встановлено інші фактичні обставини, які призвели до іншого правового результату.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі та відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові), апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 12 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: