Справа № 346/3753/22
Провадження № 22-ц/4808/544/23
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , представника Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)» Михалків І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області про встановлення факту, що має юридичне значення, зобов`язання вчинити певні дії на захист порушеного права на відшкодування шкоди, отриманої в результаті нещасного випадку на виробництві, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухваленого головуючим суддею Васильковським В.В. 17 лютого 2023 року, повний текст якого складено 22 лютого 2023 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)», третя особа -Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області та просив встановити факт його перебування у трудових відносинах з підприємством установи ВІ- 304/41 УМВС України в Івано-Франківській області, де він працював маркировщиком шпону IV розряду в цеху струганого шпону на момент настання з ним нещасного випадку на виробництві 29 червня 1996 року та зобов`язати державну установу «Коломийська виправна колонія (№ 41)» надати йому оригінал Акта № 3 про нещасний випадок на виробництві від 03 липня 1996 року (форми Н-1), затвердженого керівником підприємства 03 липня 1996 року за матеріалами розслідування, на потерпілого ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обгрутував тим, що 14.07.1992 позивач був засуджений Народним судом Дарницького району м. Києва на строк 5 років позбавлення волі. Відбував міру покарання з 30.08.1992 по 17.03.1997 в установі ВІ-304/41 УМВС України в Івано-Франківській області. Під час відбування покарання ОСОБА_1 працював маркировщиком шпону 4 розряду в цеху струганого шпону підприємства установи ВІ-304/41. Зазначив, що 29.06.1996 під час роботи з ним стався нещасний випадок на виробництві. З метою отримання підтверджуючого документу про вказаний нещасний випадок позивач звернувся до відповідача. Листом № 17/1517/Л-6 від 26.04.2017 ДУ «Коломийська виправна колонія (№ 41)» направила на його адресу копію акта за формою Н-1 від 03.07.1996 про нещасний випадок. При зверненні до Козелецького відділення виконавчої дирекції ФССНВВПЗУ з копією акта йому пояснили, що потрібен його оригінал. А тому за відсутності оригіналу акта розслідування нещасного випадку і відсутності документів, підтверджуючих, що позивач знаходився у трудових відносинах з виправним закладом, не можливо розглянути справу про страхові виплати і їх призначення.

Зважаючи на викладене, просив позовні вимоги задовольнити.

Коломийський міськрайонний суд рішенням від 17 лютого 2023 року позов задовільнив частково. Встановив факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з підприємством установи ВІ- 304/41 УМВС України в Івано-Франківській області на посаді маркировщика шпону IV розряду в цеху струганого шпону станом на 29 червня 1996 року. В задоволенні решти позову відмовив.

Не погодившись із рішенням суду в частині відмови у вимозі про зобов`язання відповідача надати оригінал Акта № 3 про нещасний випадок на виробництві, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Зазначає, що примірник оригіналу Акта № 3 про нещасний випадок на виробництві від 03.07.1996 зберігається в державній установі «Коломийська виправна колонія (№41)», при звіненні з установи він примірника акта не отримував. Апелянт з посиланням на п. 2, 3 постанови Кабміну від 10.08.1993 «Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях» зазначає, що керівник установи протягом доби після закінчення розслідування затверджує п`ять примірників акта за формою Н-1. Звертає увагу, що на примірнику акта, копію якого надіслано позивачу, вказано, що форма Н-1 направляється по одному екземпляру: вищому УВТУ-ВВТУ, начальнику цеху, інженеру охорони праці підприємства, до особової справи потерпілого. Тому вважає, що в установі крім цього примірника мали б залишитися ще два примірники акта. Крім того вказує, що на час перебування засудженого потерпілого в установі відбування покарання його примірник акта про нещасний випадок долучався до особової справи, а на прохання потерпілого направлявся особі, яка представляє його інтереси. Зазначає, що в нього такої особи не було. На думку апелянта, на даний час у роботодавця немає підстав зберігати оригінал акта, оскільки він потрібен йому для подання до Фонду соціального страхування України для призначення та отримання страхових виплат. Водночас, чинним законодавством не передбачена можливість призначення страхових виплат на підставі копії акта Н-1, завіреної нотаріально, роботодавцем, страхувальником або працівником управління Фонду. ОСОБА_1 вважає, що надання йому оригіналу акта і залишення у відповідача нотаріально засвідченої копії, не порушить діюче законодавство, права та інтереси установи і сприятиме захисту прав позивач.

Крім того вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не здійснено розподілу судових витрат.

Враховуючи наведене, просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання державної установи «Коломийської виправної колонії (№41)» надати ОСОБА_1 оригінал Акта № 3 про нещасний випадок на виробництві від 03 липня 1996 року (форма Н-1), затверджений керівником підприємства 03 липня 1996 року за матеріалами розслідування на потерпілого ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким вказану позовну вимогу задовольнити. Здійснити розподіл судових витрат. В іншій частині рішення залишити без змін.

В поданому відзиві представник Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)» доводи апеляційної скарги заперечив, оскільки вважає її безпідставною та просить суд відмовити у її задоволенні в повному обсязі. Зазначає, що відповідно до п. 3.1. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхуванняУкраїни від 19.07.2018 № 11, працівниками управління до справи про страхові випадки додаються: оригінал акта розслідування нещасного випаку. В той же час п. 4.4. Інструкції про порядок передачі виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України документів, що підтверджують право застрахованого або члена його сім`ї на страхову виплату, затвердженої Постановою Правління Фонду від 20.04.2001 № 10 вказано, що особова справа потерпілого від нещасного випадку на виробництві повинна містити акт про нещасний випадок за формою Н-1 або нотаріально завірену копію. Зауважує, що ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не встановлює обов`язку подавати саме оригінал акта про нещасний випадок за формою Н-1. Вважає, що вилучення оригіналу акта порушить чинне законодавство, оскільки згідно з п. 2.9. Положення про порядок розслідування та ведення обліку аварій і нещасних випадків на виробництві, що сталися з особами, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженого Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №44, акт форми Н-1д разом з матеріалами розслідування підлягає зберіганню в установі протягом 45 років. Інші примірники акта та його копії зберігаються до здійснення всіх запланованих у них заходів, але не менш як два роки. Зауважує, що нещасний випадок на виробництві трапився ще в 1996 році, всі заплановані заходи проведені, один примірник був відправлений на зберігання, а інші знищені. Крім того, на час відбування позивачем покарання трудові договри із засудженими не укладались, а відповідно засуджені не були платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Зауважує, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення керувався положеннями ст.. 315 ЦПК України, тобто визначив, що вимога про встановлення факту відноситься до безпірної та мала б розглядатися з правилами окремого провадження.

В судове засідання третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, апеляційний суд відповідно до положень статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод розглядові справи у їх відсутності.

В засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференцзв`язку ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з наведених у ній мотивів, просив її задовольнити.

Представник Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)» доводів апеляційної скарги не визнала, пославшись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині встановлення факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з підприємством установи ВІ- 304/41 УМВС України в Івано-Франківській області, де він працював маркировщиком шпону IV розряду в цеху струганого шпону, на момент настання з ним нещасного випадку на виробництві 29 червня 1996 року, не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання державної установи «Коломийська виправна колонія (№ 41)» надати позивачу оригінал Акта № 3 про нещасний випадок на виробництві від 03 липня 1996 року (форми Н-1), затвердженого керівником підприємства 03 липня 1996 року за матеріалами розслідування на потерпілого ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 15 розділу І Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 623 від 10.08.1993 (діючого на момент виникнення спірних правовідносин), Акт за формою Н-1 разом з матеріалами розслідування підлягає зберіганню протягом 45 років на підприємстві, працівником якого є (був) потерпілий. При цьому зазначив, що законом не передбачено обов`язку підприємства надавати саме оригінал Акта за формою Н-1 потерпілій особі.

Колегія суддів не погоджується з цим висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , засуджений 14.07.1992 Народним судом Дарницького району м.Києва на строк 5 років позбавлення волі, відбував міру покарання в ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)» з 30.08.1992 по 17.03.1997 (а.с.47).

Позивач 29.06.1996 року отримав травму внаслідок нещасного випадку на виробництві в установі ВІ-304/41, працюючи маркировщиком шпону; розряд IV, про що було складено акт №3 про нещасний випадок на виробництві від 03 липня 1996 року (форми Н-1) (а.с. 22-23).

Оригінал вищевказаного акта у позивача відсутній, проте нявна копія цього акта, видана начальником установи «Коломийська виправна колонія (№41)» (а.с. 21).

ОСОБА_1 звернувся до Фонду соціального страхування України в Чернігівській області заяву з проханням призначити страхові виплати.

З відповіді начальника Козелецького відділення Фонду соціального страхування України в Чернігівській області №01-10/34 від 07.08.2017 вбачається, що за відсутності акта розслідування нещасного випадку (в наявності лише копія) і відсутності документів, які підтверджують, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з виправним закладом, неможливо розглянути справу про страхові виплати і їх призначення (а.с. 26).

Листом Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції Державна установа Коломийська виправна колонія (№41) № 17-36-17/Л-13 від 17.07.2017 позивача повідомлено, що матеріали нещасного випадку направлені в Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві Козелецького району Чернігівської області, згідно їхнього звернення за №04/406 від 04.07.2017. Видати оригінал Акту Н-1 установа не має можливості в зв`язку з Положенням про розслідування нещасних випадків та професійних захворювань на виробництві, де вказано термін зберігання Актів Н-1 на підприємстві, терміном 45 років без права їх вилучення (а.с. 25).

Позивач, вважаючи відмову відповідача видати вищезгаданий оригінал акта необґрунтованою, а своє право на соціальний захист порушеним, звернувся до суду з цим позовом.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи громадянина захищаються судом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV (далі - Закон №1105-XIV).

Згідно ст.43 Закону №1105-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються: акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть; документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону №1105-XIV Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Відповідно до розділу 1 підрозділу 1 пункту 1 Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 623 від 10.08.1993 (діючого на момент виникнення спірних правовідносин), розслідуванню підлягають травми, гострі професійні захворювання та отруєння, теплові удари, опіки, обмороження, утоплення, ураження електричним струмом та блискавкою, ушкодження внаслідок аварій, пожеж, стихійного лиха (землетруси, зсуви, поводі, урагани тощо), контакту з тваринами, комахами та іншими представниками фауни і флори (надалі -нещасні випадки).

Пунктом 17 визначено, що власник підприємства протягом доби після закінчення розслідування затверджує п`ять примірників акта за формою Н-1. Акт надсилається потерпілому або особі, яка представляє його інтереси; керівникові цеху або іншого структурного підрозділу (головному спеціалістові), де стався нещасний випадок, для здійснення заходів щодо запобігання подібним випадкам; державному інспекторові з нагляду за охороною праці; профспілковій організації підприємства, де стався нещасний випадок; керівникові (спеціалістові) служби охорони праці підприємства, якому акт надсилається разом з іншими матеріалами розслідування.

Відповідно до пп 3 п.17 Один примірник затвердженого акта за формою Н-1 у випадках, зазначених у пунктах 22, 24, 25, 29, 30 цього Положення, надсилається також за місцем постійної роботи, служби, навчання, відбуття покарання потерпілого.

Згідно з п. 15 Розділу І Акт за формою Н-1 разом з матеріалами розслідування підлягає зберіганню протягом 45 років на підприємстві, працівником якого є (був) потерпілий. Інші примірники акта та його копії зберігаються до здійснення всіх намічених у них заходів, але не менш як два роки.

У разі ліквідації підприємства акти за формою Н-1 підлягають передачі правонаступникові, який бере на облік ці нещасні випадки, а у разі його відсутності або банкрутства - до державного архіву.

Водночас, як встановлено апеляційним судом, примірник акта за формою Н-1 позивачу не надався, доказів протилежного матеріали справи не містять. Цього факту відповідач не заперечує.

При цьому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 44 Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Так, передбачена Законом вимога щодо надання акта про нещасний випадок пов`язана з необхідністю підтвердження факту про нещасний випадок та отримання позивачем відповідних страхових виплат.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідач визнає сам факт нещасного випадку, який мав місце з позивачем, але заперечує можливість надання позивачу оригіналу акта для оформлення відповідних виплат, керуючись п. 15 вищезгаданого положення.

Разом з тим, вимогами ст.43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подається акт розслідування нещасного випадку. Крім того, пунктом 3.1 Розділу ІІІ Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат передбачено, що для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати до управління подається оригінал акта розслідування нещасного випадку. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 звернувся до Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)» в липні 2017 року з проханням надати оригінал названого акта, а остання у видачі оригіналу акта безпідставно відмовила, відтак колегія суддів приходить до висновку, що такими діями відповідачем були створені перешкоди позивачу в реалізації протягом більше п`яти років гарантованого йому законом права на соціальний захист та отримання соціальних виплат.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги, з урахуванням меж апеляційного перегляду, колегія судів дійшла висновку, що судове рішення в оскарженій частині ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, судове рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення згаданої вище позовної вимоги щодо зобов`язання державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)» видати позивачу оригінал акта № 3 про нещасний випадок на виробництві від 03 липня 1996 року (форми Н-1), затвердженого керівником підприємства 03 липня 1996 року за матеріалами розслідування стосовно потерпілого ОСОБА_1 .

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 стосовно не здійснення судом першої інстанції розподілу судових витрат апеляційний суд зауважує таке.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, яка регламентує витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду.

Встановлено, що представник позивача - адвокат Гуц Н.М. до ухвалення рішення судом першої інстанції подала до суду клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн (а.с. 144-153).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 29.10.2021, квитанцію та розрахунок витрат на правову допомогу адвоката від 24.01.2023.

Відповідно до п. 4.3. договору про надання правової допомоги від 29.10.2021, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Гуц Н.М., за надання професійної правової допомоги клієнт авансово сплачує адвокату гонорар у сумі 7 000 грн.

Таким чином, сторонами договору про надання правової допомоги від 29.10.2021 визначено фіксований розмір адвокатської винагороди.

З вказаного розрахунку вбачається, що адвокатом Гуц Н.М. виконано такі роботи: складання двох запитів вартість 500 грн, складання заяв по суті та інших процесуальних документів - 4000 грн, участь у розгляді справи у суді першої інстанції - 2500 грн, а всього 7000 грн.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року у справі № 726/1142/22.

Представник позивача додав до матеріалів справи докази направлення відповідачу клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 155).

Водночас матеріали справи не містять доказів звернення ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)» з клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу позивачу в суді першої інстанції.

Таким чином, місцевий суд помилково не вирішив питання судових витрат на професійну правничу допомогу, а тому колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та стягнення з Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)» в користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн.

За змістом частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на вказане з ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)» в користь ОСОБА_1 слід стягнути пропорційно до задоволених позовних судовий збір, сплачений в суді першої та апеляційної інстанції, в загальній сумі 1240,50 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381- 383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 17 лютого 2023 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області про зобов`язання вчинити певні дії на захист порушеного права на відшкодування шкоди, отриманої в результаті нещасного випадку на виробництві, скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області про зобов`язання вчинити певні дії на захист порушеного права на відшкодування шкоди, отриманої в результаті нещасного випадку на виробництві, задовольнити.

Зобов`язати державну установу «Коломийська виправна колонія (№41)» видати ОСОБА_1 оригінал акта № 3 про нещасний випадок на виробництві від 03 липня 1996 року (форми Н-1), затвердженого керівником підприємства 03 липня 1996 року за матеріалами розслідування на потерпілого ОСОБА_1 .

Стягнути з Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)» в користь ОСОБА_1 (РНОКПП № НОМЕР_1 ) судові витрати по справі: судовий збір, сплачений в суді першої та апеляційної інстанції, в загальній сумі 1240,50 (одна тисяча двісті сорок) грн 50 коп та витрати на правову допомогу в сумі 7000 (сім тисяч) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 08 травня 2023 року.