Справа № 463/3969/22 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/3001/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в червні 2022 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання батьківства.

В обґрунтування заяви покликається на те, що з осені 2005 року і до квітня 2022 року сторони проживали разом та перебували у близьких стосунках, в них народилась малолітня дитина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був зареєстрований позивачем 22 лютого 2011 року в його квартирі АДРЕСА_1 . Зазначає, що відомості про батька дитини записані на підставі ст. 135 СК України, оскільки вони з відповідачкою не перебували в шлюбі. Вказує, що з народження дитини вони проживали однією сім`єю у належній йому квартирі, він бере участь у вихованні та утриманні дитини. Стверджує, що в квітні 2022 року відповідач залишила його і дитину, не спілкується з ними, місце її знаходження невідоме. Вказує, що 10 травня 2022 року він разом з дитиною здали біологічні зразки для генетичного дослідження на предмет спорідненості їх ДНК, як батька і сина, результати яких підтвердили їх кровну спорідненість. З наведених підстав просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; виключити відомості з актового запису № 20 від 17 лютого 2011 року про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про ОСОБА_5 , як батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внести відомості до актового запису № 20 від 17 лютого 2011 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виключено з актового запису № 20 від 17 лютого 2011 року про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про ОСОБА_5 , як батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внесено відомості до актового запису № 20 від 17 лютого 2011 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 2977 гривень 20 копійок судового збору.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду в цій частині ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_1 на стадії підготовчого провадження та до початку розгляду справи по суті подала до суду заяву, в якій визнала позов ОСОБА_3 , а відтак, відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Вказує, що ніколи не заперечувала того, що позивач є батьком її сина, однак позивач ніколи не проявляв ініціативу щодо можливості подання спільної заяви до РАЦСу про визнання його батьківства, що дозволило б вирішити питання батьківства в позасудовому порядку, а тому спір за позовом ОСОБА_3 виник виключно з його вини та неправильних дій, що виключає обов`язок відповідачки у даній ситуації нести фінансові витрати у вигляді судового збору. Просить рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 2977 гривень 20 копійок судового збору змінити та не стягувати з відповідачки судовий збір.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 02 лютого 2023 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 30 січня 2023 року, датою ухвалення постанови є саме 02 лютого 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Рішення суду оскаржується відповідачем лише в частині стягнення судового збору, а відтак законність та обґрунтованість рішення суду в іншій частині, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, вирішив питання судових витрат та стягнув судовий збір в розмірі 2977.20 грн. з відповідачки на користь позивача.

Вважаючи рішення суду в цій частині незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, відповідач покликається на те, що ОСОБА_1 під час підготовчого засідання та до початку розгляду справи по суті подала заяву, у якій визнала позов ОСОБА_3 , і в рішенні суду зазначено, що відповідачка не заперечує щодо визнання батьківства. Крім цього, даний спір виник виключно з вини ОСОБА_3 , оскільки такий можна було б вирішити у позасудовому порядку, що не враховано судом першої інстанції та безпідставно не застосовано п. 4 ч. 3 ст. 141, ч. 9 ст. 141 ЦПК України, згідно з якими, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Стаття 206 ЦПК України передбачає, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивач від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивач від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Визнання позову є одностороннім вільним волевиявленням відповідача, шляхом здійснення процесуальної дії, спрямованої на безумовне визнання позовних вимог та їх задоволення.

Визнання відповідачем позову означає безумовну згоду з вимогами позивача та з можливим ухвалення судом рішення на користь позивача незалежно від наявності й доведеності фактів та обставин, що належать до підстав позову.

Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що вона визнала позов ОСОБА_3 , те, що він є батьком дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що зазначила у відзиві на позов ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 178 ЦПК України відзив повинен містити у разі повного або часткового визнання позовних вимог вимоги, які визнаються відповідачем.

Як вбачається зі змісту відзиву ОСОБА_1 на позовну заяву по визнання батьківства, відповідач зазначила, що «не заперечує проти визнання батьківства за ОСОБА_3 , однак вважає, що визнання батьківства та формальне виховання сина ОСОБА_3 потрібні виключно як підстава для звільнення від мобілізації».

Аналіз змісту відзиву на позовну заяву свідчить про відсутність в ній висловленого відповідачем ОСОБА_1 безумовного визнання позову, оскільки відповідач у відзиві не погодилася з доводами та підставами заявленого ОСОБА_3 позову, зазначивши у відзиві, що визнання батьківства та формальне виховання сина потрібні позивачу виключно як підстава для звільнення від мобілізації, а також покликалася на неправомірну поведінку позивача щодо неї та сина, вчинення щодо них позивачем насильства та протиправних дій.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 не подавала суду окремої письмової заяви про визнання нею позову ОСОБА_3 про визнання батьківства.

Визнання позову та незаперечення проти певного рішення суду не є тотожними правовими категоріями.

Визнання позову є заявою особливого характеру, що свідчить не лише по визнання вимог позивача, а й про погодження з доводами та підставами заявленого позову.

У відзиві, поданому ОСОБА_1 , зазначено, що вона не заперечує проти визнання батьківства ОСОБА_3 , вважаючи іншими підстави поданого ним позову, однак, на думку колегії суддів, такий зміст відзиву не свідчить про безумовне визнання позову відповідачкою.

Рішення суду про задоволення позовних вимог не ґрунтується на визнанні відповідачкою ОСОБА_1 позову ОСОБА_3 про визнання батьківства, оскільки судом першої інстанції з`ясовувалися обставини справи, досліджувалися подані сторонами докази, в тому числі, висновок молекулярно-генетичного дослідження, за результатами якого ОСОБА_3 є батьком дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з імовірністю 99,99998233%.

З матеріалів справи вбачається, що 09.08.2022 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала заяву, у якій просила проводити підготовче засідання без її участі, проти призначення справи до судового розгляду не заперечувала, а 07.09.2022 року подала заяву, у якій зазначила, що поданий ОСОБА_1 відзив підтримує, просила проводити розгляд справи без її участі та без участі відповідачки ОСОБА_1 , не зазначивши у жодній із цих заяв про визнання відповідачкою позову і не подавши окремої заяви від ОСОБА_1 чи від її імені про визнання позову відповідачкою.

Покликання апелянта на ту обставину, що ОСОБА_1 подала заяву, у якій визнала позов ОСОБА_3 , спростовуються матеріалами справи, оскільки письмової заяви ОСОБА_1 про визнання позову, матеріали справи не містять.

Колегія суддів звертає увагу на те, що подання відповідачем письмової заяви про визнання позову, як окремого процесуального документу, і подання відповідачем відзиву на позову, у якому зазначено про те, що відповідач не заперечує проти визнання батьківства, заперечуючи при цьому підстави позову, не слід розцінювати як безумовне визнання позову відповідачем.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 подала заяву, у якій визнала позов ОСОБА_3 , про що зазначено у самому рішенні суду, де вказано, що відповідачка не заперечує щодо визнання батьківства за ОСОБА_3 , спростовується змістом рішення, у якому відсутнє покликання суду на визнання відповідачкою ОСОБА_1 позову, а визнання позову і незаперечення відповідача щодо задоволення позову, не є тотожними правовими категоріями.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку не підлягає застосуванню положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України.

Відповідно до ч.9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Вважаючи дії позивача неправомірними, апелянт покликається на те, що спір виник виключно з вини позивача, відповідачка ніколи не заперечувала того, що саме ОСОБА_3 є батьком сина ОСОБА_7 , фактичного спору щодо цього між ними як не було раніше, так і немає в даний час, однак позивач не проявив ініціативи та не узгодив з ОСОБА_1 можливість подання спільної заяви до відділу РАЦС про визнання ним батьківства, а звернувся з позовом до суду.

На думку колегії суддів, звернення ОСОБА_3 з позовом до суду про визнання батьківства, не слід розцінювати, як неправильні дії, оскільки звернення до суду з позовом з метою захисту порушених, оспорюваних, невизнаних прав, які особа вважає порушеними, оспорюваними, невизнаними, є її правом, особа не може бути обмежена у здійсненні такого права, крім випадків, передбачених законом.

Матеріали справи не містять заяви відповідачки про можливість вирішення даного спору у позасудовому порядку шляхом подання спільної заяви до органів РАЦС про визнання батьківства, а вирішення питання батьківства в позасудовому порядку є можливим за наявності спільної заяви обох батьків.

Крім цього, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції не вказав на неправильність дій позивача.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність тверджень апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачки судового збору за подання позову, оскільки судом, на думку апелянта, при вирішення питання розподілу судових витрат, безпідставно не застосовано п.9 ст. 141 ЦПК України.

А відтак, колегія суддів вважає рішення суду в оскаржуваній частині законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає до задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 02.02.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк