ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/29748/20

Провадження № 22-ц/4820/116/23

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю апелянта та стягувача,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою старшого державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби у м. Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Хоптянця Ігоря Олександровича на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2022 року, суддя Салоїд Н.М., у справі за поданням старшого державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби у м. Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Хоптянця Ігоря Олександровича про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

встановив:

Старший державний виконавець другого відділу державної виконавчої служби у м. Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Хоптянець І.О. звернувся в суд із поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування подання вказав, що на виконанні у відділі знаходиться зведене виконавче провадження №67434704 щодо виконання виконавчих листів №686/29748/20, виданих 27.10.2021 року про стягнення 61607,94 дол. США та 10510 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Однак, боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду, не сплачує присуджені кошти, приховує свої доходи та майно.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2022 року в задоволенні подання державного виконавця відмовлено.

В апеляційній скарзі старший державний виконавець другого відділу державної виконавчої служби у м. Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Хоптянець І.О. просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким подання задовольнити.

На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано обставини, які свідчать про умисне ухилення боржника від виконання судового рішення, зокрема те, що ОСОБА_1 , знаючи про наявність у нього боргу перед ОСОБА_2 , навмисно відчужив належне йому нерухоме майно на користь своїх дітей та виїхав за кордон, де перебуває і до цього часу. Внаслідок проведеної перевірки майнового стану, іншого майна у боржника не виявлено.

В судовому засіданні апелянт та стягувач підтримали апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні подання державного виконавця суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт невиконання боржником рішення, якщо відсутні відомості про навмисне ухилення його від виконання цього зобов`язання, не є підставою для обмеження права боржника на виїзд за кордон. У матеріалах виконавчого провадження відсутні достатні та об`єктивні докази про ухилення ОСОБА_1 від виконання відповідних зобов`язань, в тому числі і відомості про обізнаність боржника з судовим рішенням про стягнення з нього грошових коштів на користь ОСОБА_2 та відкритого виконавчого провадження щодо примусового виконання цього рішення суду.

Висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Встановлено, що 02.11.2021 року старшим державним виконавцем другого відділу державної виконавчої служби у м. Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Хоптянцем І.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №67333309 по виконанню виконавчого листа №686/29748/20, виданого 27.10.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 61607,94дол. США.

На виконання даного рішення старшим державним виконавцем було проведено перевірку майнового стану боржника, однак рухомого та (або) нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , не виявлено.

У січні та вересні 2022 року на адресу ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , було надіслано виклики державного виконавця з вимогою з`явитися до органу ДВС та сплатити заборгованість за виконавчим провадженням. Ці виклики, а також постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, не були вручені боржнику у зв`язку з його відсутністю за адресою свого місця проживання по причині виїзду за кордон.

Як вбачається зі змісту акту державного виконавця від 16.09.2022 року, встановити та описати рухоме майно, належне боржнику ОСОБА_1 не представилося можливим у зв`язку із відсутністю боржника та його перебуванням за межами України.

В апеляційній скарзі державний виконавець послався на те, що 13.08.2020 року ОСОБА_1 перетнув кордон України і з того часу перебуває за кордоном.

На переконання державного виконавця, перебування боржника за кордоном створює перешкоди для виконання рішення суду, оскільки ОСОБА_1 на виклики не з`являється, майно для опису та арешту не надає, не здійснює виконання рішення суду за рахунок отриманих доходів, декларацію про доходи не подає, що свідчить про ухилення від виконання рішення суду.

Такі доводи державного виконавця не є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,(далі - Конвенція), кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії», (рішення від 26.11.2009 року), Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» №3857-XII.

Відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Звертаючись до суду з відповідним поданням виконавець зазначав, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання судового рішення, зокрема, його добровільно не виконує.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду за кордон і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в разі якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Враховуючи, що відповідно до ст. 441 ЦПК України подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного (приватного) виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування факту ухилення боржника від виконання судового рішення.

Колегія суддів вважає, що про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити, зокрема: утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; ненадання у строк, встановлений виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; несвоєчасна явка за викликом виконавця, неповідомлення виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Сам факт наявності заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 зазначених вище обставин не підтверджує.

З огляду на те, що державний виконавець жодних доказів ухилення боржника від виконання рішення суду, в тому числі невиконання законної вимоги державного виконавця, суду не надав, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості подання державного виконавця.

При цьому, слід зауважити, що, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на дату ухвалення рішення суду про стягнення з нього заборгованості на користь ОСОБА_2 , 13.05.2021 року, перебував за межами України, (з 13.08.2020 року), де перебуває і до сьогодні, тому доводи державного виконавця про обізнаність боржника з покладеним на нього судом обов`язком по сплаті грошових коштів, не ґрунтуються на доказах і спростовуються матеріалами справи.

В свою чергу, необізнаність боржника вказує на відсутність з його сторони такої обов`язкової підстави для обмеження у праві виїзду за межі України як ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи державного виконавця, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу старшого державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби у м. Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Хоптянця Ігоря Олександровича залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 січня 2023 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова