головуючий у суді І інстанції Юзькова О.Л.
провадження № 22-ц/824/1954/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України (далі - ДП «Готель Козацький»), у якому, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строку її виплати у розмірі 10 211 грн 50 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 317 777 грн 90 коп., судовий збір у розмірі 3 586 грн 75 коп. та витрати на правничу допомогу у сумі 15 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що з 11 січня 2019 року по 30 червня 2020 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Готель Козацький» і працював на посаді начальника служби охорони та інформаційної безпеки. У день звільнення за власним бажанням позивач отримав повідомлення від 30 червня 2020 року за № 23 про нараховані суми, належні працівнику до виплати, в якому зазначено, що у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 нараховані до виплати 96 665 грн 65 коп., яка включає заробітну плату за березень-червень 2020 року та компенсацію частини щорічної невикористаної відпустки. Проте, у день звільнення зазначені суми виплачені не були. 07 серпня 2020 року на картковий рахунок позивачу надійшли грошові кошти у сумі 5 000 грн в рахунок погашення заборгованості. Письмову вимогу позивача про здійснення розрахунків відповідач не виконав.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ДП «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 307 566 грн 40 коп., компенсацію втрати частини доходу у розмірі 10 211 грн 50 коп.

Стягнуто з ДП «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 177 грн 77 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що запровадження карантину та арешту рахунків відповідача не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при звільненні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДП «Готель «Козацький» Міністерства оборони України подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при звільненні позивачу нараховані до сплати 96 665 грн 65 коп. У період з 07 серпня 2020 року по 13 квітня 2021 року відповідачем у добровільному порядку виплачено заборгованість заробітної плати, що не заперечується позивачем. Підприємством постійно здійснювалося погашення заборгованості. Однак, сума середнього заробітку за весь період прострочення, яку суд першої інстанції присудив до стягнення становить 307 556 грн 40 коп., що більше ніж втричі перевищує суму заборгованості із заробітної плати, що є несправедливим з огляду на непропорційність наслідкам правопорушення. Тобто розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця відсутній.

Також відповідач посилається на висновки Верховного Суду, які викладені у постанові у справі № 761/9584/15-ц.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Сологуб С.А. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що під час судового розгляду указаної справи судом першої інстанції відповідач заперечував наявність підстав для стягнення з нього середнього заробітку, але не вказував про наявність підстав для зменшення його розміру. Також відповідачем не надано свого альтернативного розрахунку, а також не зазначено суми, яка на його думку була б розумною та справедливою.

Суд при ухваленні оскаржуваного рішення, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності, рівності сторін перед законом та судом, не мав підстав з власної ініціативи змінювати розраховану суму чи робити інший розрахунок.

Обставини, які врахувала Велика Палата у постанові у справі 761/9584/15-ц, для зменшення розміру відшкодування, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, не є аналогічними обставинам у цій справі.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, дійшла висновку про таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору..

Тобто усі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

У вказаній справі судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Готель Козацький» і працював на посаді начальника служби охорони та інформаційної безпеки, що підтверджується трудовою книжкою позивача (а.с. 14-17).

Наказом ДП «Готель «Козацький» № 119-к/тр від ОСОБА_1 звільнено 30 червня 2020 року з посади начальника служби за власним бажанням відповідно до вимог статті 38 КЗпП України (а.с. 13).

Згідно з повідомленням про нараховані суми, належні працівникові до виплати, від 30 червня 2020 року № 23, позивачу нараховані до виплати сума 96 665 грн 65 коп., що складається із заробітної плати за березень 2020 року, травень-червень 2020 року та компенсації частини невикористаної щорічної відпустки (а.с. 18).

Судом першої інстанції встановлено і така обставина не спростовується відповідачем, сума належна ОСОБА_1 при звільненні сплачена йому відповідачем 13 квітня 2021 року

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач заперечував проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку посилаючись на те, що готельний бізнес знаходиться у скрутному становищі через пандемію COVID-19, а також через накладення арешту коштів ДП «Готель «Козацький» на рахунках у ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк», які призначені для виплати заробітної плати.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача непропорційний сумі заборгованості за заробітною платою, а баланс між інтересами працівника та роботодавця відсутній.

При цьому відповідачем не зазначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, яка на його думку забезпечувала б такий баланс та була справедливою.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Апеляційний суд враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною 1 статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Суди першої інстанції встановлено, що розмір невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати становить 96 665 грн 65 коп., яка утворилась саме з вини відповідача.

Позивач звільнився 30 червня 2020 року та одразу 08 вересня 2020 року звернувся до суду з указаним позовом.

Роботодавцем поступово частинами виплачувалася указана сума та виплачена у повному обсязі 13 квітня 2021 року, сума заборгованості по заробітній платі визнана відповідачем у відзиві на позов.

Указані обставини свідчать про своєчасне звернення позивача до роботодавця з метою врегулювання питання із погашення заборгованості по виплати заробітної плати.

Так, доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності заявленої до стягнення суми середнього заробітку за час розрахунку при звільненні з розміром заборгованості по заробітній платі є необґрунтованими, оскільки питання співмірності вирішується судом тоді коли є спір по сумі заборгованості по заробітній платі. У цій справі відповідач визнав розмір заборгованості перед позивачем та добровільно сплатив її під час розгляду справи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з огляду на характер заборгованості, правильно вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належної при звільненні позивача виплати заробітної плати.

Визначений розмір заборгованості відповідає критеріям, які сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Доводи відповідача про те, що ним не здійснено повний розрахунок з позивачем у зв`язку з економічним та фінансовим становищем, а також накладенням арешту на рахунок підприємства, оскільки вказані обставини не є підставою для невиплати працівникові його заробітної плати.

Крім того, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум у день звільнення. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, а також арешт рахунків не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська