печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу №757/16318/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 рокаау до суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Так, звернушись до суду, позивач просить визнати порушення Державою Україна пункту 1 статті 2, пункту 1 статей 14, 16, 19 та 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, при наданні Конституційним Судом України висновків № 1-в/2016 від 20.01.2016 та № 2-в/2016 від 30.01.2016 у справах за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) вимогам статей 157 і 158 Конституції України та, як наслідок, при прийнятті Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII.

Підставою цього позову є фактичне порушення, обмеження, позбавлення, звуження змісту та обсягу конституційного права особи звернутися до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України, порушення Державою Україна в особі Конституційного Суду України та в особі Верховної Ради України конституційних гарантій, визначених частинами першою, другою, третьою статті 8, частинами другою, третьою статті 22, частиною першою статті 55 та частиною першою статті 157 Конституції України, тобто позбавлено субєктивного права на звернення до Конститутуційного Суду України з зазначених вище питань, а також порушення Державою Україна її зобов`язання поважати і забезпечувати всім перебуваючим у межах її території та під юрисдикцією особам права, визнані в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року.

У якості способу захисту своїх прав позивач вбачає у зобов`язанні Держави Україна в особі Міністерства юстиції України сумлінно вживати, в межах своєї компетенції, усіх можливих заходів, передбачених законодавством України та відповідними нормативно-правовими актами, для повного та належного поновлення порушеного права особи на конституційне звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України (відновлення становища, настільки це можливо, яке існувало до порушення), до моменту повного та належного поновлення відповідного порушеного права.

Окрім цього, позивач також ставить перед судом питання, після ухвалення рішення у справі звернутись до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності пункту 14 розділу І Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136- VIII в цілому.

04.06.2020 ухвалою судді Печерського районного суду міста Києва Писанцем В.А. було відкрито провадження у справі.

06.07.2020 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому представник вказав, що 20.01.2016 Конституційний Суд України розглянув на пленарному засіданні справу про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

Приводом для розгляду справи відповідно до статті 159 Конституції України стало надходження до Конституційного Суду України законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) згідно з Постановою Верховної Ради України «Про включення до порядку денного третьої сесії Верховної Ради України восьмого скликання законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) і про його направлення до Конституційного Суду України» від 22.12.2015 № 895-VIII для надання висновку щодо його відповідності вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

Підставою для розгляду справи є необхідність надання Конституційним Судом України висновку щодо відповідності вказаного законопроекту вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

За результатами розгляду вказаної справи Конституційний Суд України надав висновок № 1-в/2016 про визнання таким, що відповідає вимогам статей 157 і 158 Конституції України законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524).

30.01.2016 Конституційний Суд України розглянув на пленарному засіданні справу про надання висновку щодо відповідності доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) в редакції від 26.01.2016 вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

Законопроект поданий Президентом України згідно зі статтею 154 Конституції України.

Приводом для розгляду справи, відповідно до статті 159 Конституції України, стало надходження до Конституційного Суду України доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) в редакції від 26.01.2016 згідно з Постановою Верховної Ради України «Про включення до порядку денного третьої сесії Верховної Ради України восьмого скликання доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) і про його направлення до Конституційного Суду України» від 28.01.2016 № 950-VIII для надання висновку щодо його відповідності вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

Підставою для розгляду справи є необхідність надання Конституційним Судом України висновку щодо відповідності вказаного законопроекту вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

За результатами розгляду вказаної справи Конституційний Суд України надав висновок № 2-в/2016 про визнання таким, що відповідає вимогам статей 157 і 158 Конституції України, законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) в редакції від 26.01.2016 року.

Так, позивач не погоджується з вищевказаними висновками Конституційного Суду України, вказує на очевидні недоліки та неузгодженості висновків вимогам статей 157 і 158 Конституції України, які не були усунуті Конституційним Судом України.

Також позивач вказує на те, що Конституційним Судом України було залишено без уваги положення поданого на розгляд Конституційного Суду України законопроекту (реєстр. № 3524), які прямо суперечать цілому ряду статей Конституції України, зокрема статті 157 Конституції України.

Як вказує позивач, він не вбачає у діях відповідної більшості суддів Конституційного Суду України добросовісного виконання їх повноважень при наданні висновків, за результатами яких Верховна Рада України постановила внести до Конституції України зміни стосовно переліку суб`єктів права на звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та Законів України.

Такі порушення, на думку позивача, призвели до порушення державою в особі Конституційного Суду України та Верховної Ради України конституційних гарантій, встановлених частинами першою, другою та третьою статті 8, частинами другої, третьої статті 22, частиною першою статті 55 та частиною першою статті 157 Конституції України, а також до порушення державою прав, визнаних в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року.

Таким чином, позивач фактично стверджує про незаконність висновків Конституційного Суду України, наданих за результатами розгляду законопроекту (реєстр. № 3524) на відповідність його вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

В зв`язку з чим, позивач, зокрема, просить суд визнати порушення державою положень Міжнародного пакту про громадянські права при наданні Конституційним Судом України вищевказаних висновків.

В той же час, представник відповідача зауважує, що Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя.

Представник відповідача вказує, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Обов`язковість, остаточність та неможливість оскарження ухвалених Конституційним Судом України актів за наслідками розгляду справ пов`язані з виключними повноваженнями органу конституційної юрисдикції.

Наведене вказує на беззаперечність рішень (актів незалежно від форми) Конституційного Суду України за наслідками конституційних проваджень, неможливість їх зміни чи скасування в частині або в цілому. Незгода з такими рішеннями (актами) не дозволяє жодному органу публічної влади ставити під сумнів їх зміст. Недодержання цих вимог є посяганням на передбачені частиною другою статті 147 Конституції України, зокрема, такі засади діяльності Конституційного Суду України, як незалежність та обов`язковість ухвалених ним рішень і висновків.

Відповідно до приписів статті 151-2 Конституції України рішення Конституційного Суду України безвідносно до їх юридичної форми, ухвалені з питань його виключних конституційних повноважень, не можуть бути оскаржені. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Окрім цього, представник вказує, що обраний позивачем спосіб захисту, який полягає у зобов`язанні Міністерства юстиції України сумлінно вживати заходів для поновлення порушеного права особи на конституційне звернення, не являється ефективним, в зв`язку з тим, що у кінцевому результаті об`єктивно не забезпечить поновлення порушеного права позивача.

Судовий вплив на Міністерство юстиції України не може вирішити питання, які ставить перед судом позивач, оскільки об`єктивно не забезпечить відновлення прав громадян на звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України.

Висновки Конституційного Суду України, з якими не погоджується позивач, є обов`язковими для усіх органів публічної влади, їх посадових осіб. Незгода з такими висновками не дозволяє жодному органу публічної влади, в тому числі Міністерству юстиції України, ставити під сумнів їх зміст.

Також з тексту прохальної частини позовної заяви неможливо визначити, до кого адресовані вимоги стосовно звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності пункту 14 розділу І Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136- VIII в цілому.

Відтак, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не узгоджується також з визначеними законодавством повноваженнями Міністерства юстиції України, до яких не відносяться повноваження, пов`язані із винесенням законів та внесенням змін до Конституції України. Міністерство юстиції України також не наділене правом законодавчої ініціативи у Верховній Раді України.

Представник звертає увагу, що про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України та про прийняття Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII позивач мав об`єктивну можливість дізнатись в 2016 році з офіційного видання, в якому було опубліковано вказаний закон.

Тобто, про порушення свого права позивач міг довідатись в 2016 році.

За таких обставин, перебіг позовної давності починається в 2016 році та закінчується в 2019 році.

За таких обставин, позивачем порушено строк у межах якого він наділений правом звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

З врахуванням зазначеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

06.10.2020 позивачем було подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що останній не погоджувався з позицію представника відповідача.

21 квітня 2020 року визначено суддю для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII ЦПК України, та передано судді, для вирішення питання про відкриття провадження у справі згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

06.10.2021 ухвалою суду було прийнято справу до провадження судді Ільєвої Т.Г.

24.11.2022 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження.

24.11.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі.

В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином. Разом з цим, позивачем було направлено заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав.

Представник відповідача подала заяву в судове засідання, в якій заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила розглянути справу без фіксування технічними засобами.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди.

Так, у статтях 55 та 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є демократична, правова держава.

Згідно із статтею 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 147 Конституції України передбачено, що Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Діяльність Конституційного Суду України ґрунтується на принципах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень i висновків.

Стаття 149 Конституції України зокрема визначає, що незалежність і недоторканність судді Конституційного Суду України гарантуються Конституцією і законами України.

Вплив на суддю Конституційного Суду України у будь-який спосіб забороняється.

Суддю Конституційного Суду України не може бути притягнуто до відповідальності за голосування у зв`язку з ухваленням Судом рішень та надання ним висновків, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Держава забезпечує особисту безпеку судді Конституційного Суду України та членів його сім`ї.

Відповідно до статті 150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить:

1) вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України;актів Президента України;актів Кабінету Міністрів України;правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

2) офіційне тлумачення Конституції України;

3) здійснення інших повноважень, передбачених Конституцією України.

Питання, передбачені пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються за конституційними поданнями: Президента України; щонайменше сорока п`яти народних депутатів України; Верховного Суду; Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частини першої статті 151 Конституції України Конституційний Суд України за зверненням Президента України, або щонайменше сорока п`яти народних депутатів України, або Кабінету Міністрів України надає висновки про відповідність Конституції України чинних міжнародних договорів України або тих міжнародних договорів, що вносяться до Верховної Ради України для надання згоди на їх обов`язковість.

Конституційний Суд України за зверненням Президента України або щонайменше сорока п`яти народних депутатів України надає висновки про відповідність Конституції України (конституційність) питань, які пропонуються для винесення на всеукраїнський референдум за народною ініціативою.

Статтею 151-22 Конституції України встановлено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Відповідно до статті 154 Конституції України законопроект про внесення змін до Конституції України може бути поданий до Верховної Ради України Президентом України або не менш як третиною народних депутатів України від конституційного складу Верховної Ради України.

Згідно із статтею 155 Конституційного Суду України законопроект про внесення змін до Конституції України, крім розділу I «Загальні засади», розділу III «Вибори. Референдум» і розділу XIII «Внесення змін до Конституції України», попередньо схвалений більшістю від конституційного складу Верховної Ради України, вважається прийнятим, якщо на наступній черговій сесії Верховної Ради України за нього проголосувало не менш як дві третини від конституційного складу Верховної Ради України.

Відповідно до статті 156 Конституції України законопроект про внесення змін до розділу I «Загальні засади», розділу III «Вибори. Референдум» і розділу XIII «Внесення змін до Конституції України» подається до Верховної Ради України Президентом України або не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України і, за умови його прийняття не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України, затверджується всеукраїнським референдумом, який призначається Президентом України.

Повторне подання законопроекту про внесення змін до розділів I, III і XIII цієї Конституції з одного й того самого питання можливе лише до Верховної Ради України наступного скликання.

Статтею 157 Конституції України визначено, що Конституція України не може бути змінена, якщо зміни передбачають скасування чи обмеження прав і свобод людини і громадянина або якщо вони спрямовані на ліквідацію незалежності чи на порушення територіальної цілісності України.

Конституція України не може бути змінена в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Згідно зі статтею 158 Конституції України законопроект про внесення змін до Конституції України, який розглядався Верховною Радою України, і закон не був прийнятий, може бути поданий до Верховної Ради України не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення щодо цього законопроекту.

Верховна Рада України протягом строку своїх повноважень не може двічі змінювати одні й ті самі положення Конституції України.

Згідно з статтею 159 Конституції України законопроект про внесення змін до Конституції України розглядається Верховною Радою України за наявності висновку Конституційного Суду України щодо відповідності законопроекту вимогам статей 157 і 158 цієї Конституції.

Конституцією України визначено, що Конституційний Суд України є незалежним, самостійним органом з виключними конституційними повноваженнями. Конституційний Суд України як орган конституційної юрисдикції посідає особливе місце в системі органів державної влади, виконуючи специфічну функцію - здійснення конституційного контролю з метою забезпечення верховенства Конституції України.

Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України; діяльність Конституційного Суду України ґрунтується на принципах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень і висновків.

В Основному Законі України передбачено здійснення Конституційним Судом України його виключних конституційних повноважень з ухвалення актів щодо питань, пов`язаних зі здійсненням конституційного провадження.

Відповідно до статей 52, 54 Закону України «Про Конституційний Суд України» суб`єктами права на конституційне подання та конституційне звернення є органи публічної влади та особи, уповноважені на виконання функцій держави, тому тексти названих форм звернень до Конституційного Суду України не тільки мають ознаки публічності, а й становлять значний суспільний інтерес.

Згідно з положеннями статей 55, 56 Закону до суб`єктів права на конституційну скаргу належать фізичні особи та юридичні особи приватного права. Конституційна скарга є індивідуальною формою звернення до Конституційного Суду України щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) закону України (його окремих положень). Інформація, яка міститься у конституційній скарзі, відображає питання, думки, ідеї, що мають істотне значення для всього суспільства, оскільки справи, які розглядаються за цією формою звернення до Конституційного Суду України, стосуються тверджень про потенційну неконституційність законів України (їх окремих положень), що є регуляторами найважливіших суспільних відносини у державі (стаття 92 Конституції України), тому текст конституційної скарги, безперечно, становить значний суспільний інтерес.

Рвазом з цим, згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Міністерство юстиції України відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (зі змінами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2020 № 380) (далі - Положення № 228) є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

Відтак, суд погоджується з твердженням відповідача про те, що висновки Конституційного Суду України, з якими не погоджується позивач, є обов`язковими для усіх органів публічної влади, їх посадових осіб. Незгода з такими висновками не дозволяє жодному органу публічної влади, в тому числі Міністерству юстиції України, ставити під сумнів їх зміст.

Окрім іншого, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Так, ч. 1 ст. 42 ЦПК України зазначено, що у спорах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 3 ст. 58 ЦПК України зазначено, що юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, у справі №727/1561/16-ц від 15 травня 2019 року.

Так, ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що позивачем помилково обрано спосіб захисту та коло учасників. Окрім цього, суд погоджується з позицією сторони відповідача що до того, що Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду та зобов`язання вчинити дії, а саме: звернутись до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Контитуційного Суду України подання, в контексті вимог позивача.

Також варто вказати, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Обов`язковість, остаточність та неможливість оскарження ухвалених Конституційним Судом України актів за наслідками розгляду справ пов`язані з виключними повноваженнями органу конституційної юрисдикції.

Відтак, вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та виходять за межі повноважень суду.

З врахуванням зазначеного,позов не підлягає задоволенню

Керуючись Конституцію України, ст. ст. 11-23,76-81, 89,95, 131, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, Закону України «Про Конституційний Суд України», суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14.02.2023.

Суддя Т.Г. Ільєва