С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/853/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

01 лютого 2023 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

представника Позивача - адвоката Коталейчука С.П.

представника Відповідача - адвоката Ішутка С.Ю.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, визнання майна об`єктом права особистої власності та визнання власності в порядку спадкування.

ІІ. Описова частина

Позивачка ОСОБА_1 у вересні 2019 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила:

- встановити факт окремого проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1995 року до часу відкриття спадщини ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- визнати об`єктами права особистої власності ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ; будинок за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль MERCEDES-BENZ ML350, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 особистого майна ОСОБА_3 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; будинок за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль MERCEDES-BENZ ML350 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

21 жовтня 2020 року Позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, якою просила визнати за нею право власності на все майно ОСОБА_3 в порядку спадкування після нього за заповітом.

Свої вимоги Позивачка мотивує наступними обставинами.

Зазначає, що вона, ОСОБА_1 починаючи з 1995 року разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала разом без реєстрації шлюбу за різними адресами:

- АДРЕСА_3 ;

-АДРЕСА_4 .

-АДРЕСА_5 .

Всі ці роки вона вважала, що у них фактично склались шлюбно-сімейні відносини і була переконана, що зі своєю колишньою дружиною - ОСОБА_2 - він офіційно розірвав шлюб. Так, в його паспорті, який він отримав в 2000 році, була відсутня відмітка про реєстрацію шлюбу.

В цей період, як зазначає ОСОБА_1 , нею з ОСОБА_3 за рахунок спільних коштів було придбане наступне майно:

1. Квартира за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 39,59 кв.м, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_3 ;

2. Будинок за адресою: АДРЕСА_2 , площею 104,8 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.07.2003, виданим Виконавчим комітетом Веприцької сільської ради. Зазначений будинок побудований на земельній ділянці 0,12 га, право власності на яку належало ОСОБА_3 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ №210016, кадастровий номер земельної ділянки 3224981:602:01:002:0003;

3. Автомобіль MERCEDES-BENZ ML350, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_3 .

Позивачка вказує, що 27 липня 2017 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області Бігіч С.Ю. (запис в реєстрі за №1582), згідно з яким усе своє майно заповідав саме їй.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У зв`язку з наявністю заповіту та з метою вступу у спадщину Позивачка, як вона зазначає, звернулась з заявою про вступ у спадщину до приватного нотаріуса Кабісової Юлії Тенгізівни. Лише тоді, як вказує Позивачка, вона дізналася, що ОСОБА_3 до своєї смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , яка також звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Позивачка наполягає на тому, що з 1995 року по день смерті ОСОБА_3 Відповідачка проживала з ним окремо, жодних стосунків як чоловіка та дружини між ними не існувало, сім`ї в її розумінні не було.

Саме з 1995 року, як вказує Позивачка, вона почала проживати разом із ОСОБА_3 , вести з ним спільне господарство та спільний побут, мати спільний бюджет, в них виникли взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, вони стали мати спільних друзів, проводити разом спільний відпочинок, нести спільні витрати не тільки на побутові речі та харчування, але на купівлю майна, оренду квартир, оплату житлово-комунальних послуг, купівлю житла, та авто, які були придбані за цей час тощо.

Отже ОСОБА_1 вважає, що характер їх з ОСОБА_3 взаємин та стосунків повністю відповідали вимогам стаття 3 СК України, який визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. А тому, на думку, шлюб між ОСОБА_3 та Відповідачкою в той час набув ознак нікчемності.

Саме ОСОБА_3 набув майно, яке заповів Позивачці. Натомість, ОСОБА_2 жодним чином не брала та не могла брати участь в його набутті, оскільки з її формально чоловіком вони не вели спільного бюджету, що виключає можливість набуття вказаного майна у спільну сумісну власність подружжя. Жодної фінансової участі в набутті майна ОСОБА_3 його офіційна дружина ОСОБА_2 не брала.

Таким чином, Позивачка вважає, що усе зазначене вище майно слід визнати особистою власністю ОСОБА_3 , таким чином усунувши претензії Відповідачки на визнання за нею 1/2 частки у вказаному майні як одного з подружжя, яка пережила іншого, та включивши його у повному обсязі до спадкової маси, яку згідно з заповітом має успадкувати саме ОСОБА_1 .

У зв`язку з викладеним Позивачка просить встановити факт окремого проживання ОСОБА_3 з Відповідачкою з 1995 року, не зважаючи на зареєстрований шлюб між ними, визнати, що все набуте у вказаний період майно було особистою власністю ОСОБА_3 , та визнати за Позивачкою, як спадкоємицею за заповітом, право власності на все спадкове майно.

21 грудня 2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому вона проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що Позивачкою не надано до суду жодного доказу на підтвердження фактичних обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги щодо встановлення факту окремого проживання подружжя та визнання за ОСОБА_3 права особистої власності на спільне майно подружжя набуте під час шлюбу з Відповідачкою. Наполягала на тому, що підтримувала шлюбні стосунки з померлим ОСОБА_3 .

Звернула увагу на те, що протягом життя ОСОБА_3 не звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя чи позовом про визнання майна особистою приватною власністю до Відповідачки, а також не здійснював інших передбачених законом шляхів для зміни правового режиму спільного майна набутого у шлюбі з Відповідачкою.

У судовому засіданні Позивачка та її представник позов підтримали, просили взяти до уваги показання свідків, які підтверджували, що з 90-х років Позивачка разом з ОСОБА_3 проживали як чоловік та жінка за різними адресами. Натомість, Відповідачка ОСОБА_2 з померлим весь цей час не проживала, спільного господарства з ним не вела.

Відповідачка у судове засідання на розгляд справи по суті не з`явилася жодного разу, під різними приводами подавала клопотання про їх відкладення, багаторазово змінювала своїх представників, не забезпечила явки заявлених нею у підготовчому засіданні свідків, у зв`язку з чим фактично не скористалася своїм правом представити свої інтереси та захищати їх перед судом.

Відтак, суд визнав за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів з урахуванням письмового відзиву ОСОБА_2

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 31 грудня 1987 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу виданого Відділом ЗАГС Фастівського міськвиконкому Київської області. (Том 1, а.с. 53)

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер,що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

Встановлено, що під час перебування у шлюбі було придбане майно, яке зареєстроване на ім`я ОСОБА_3 :

- квартира за адресою: АДРЕСА_5 , придана на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2000 (далі - Квартира);

- будинок за адресою: АДРЕСА_2 , площею 104,8 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.07.2003, виданим Виконавчим комітетом Веприцької сільської ради (далі - Будинок);

- автомобіль MERCEDES-BENZ ML350, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_5 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 20.07.2018 (далі - Автомобіль).

Вказане майно увійшло до спадкової маси та підлягає поділу між спадкоємцями.

За життя ОСОБА_3 був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори Бігіч С.Ю., яким він заповідав все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і, взагалі, все те, що буде йому належати на день його смерті та на що він за законом матиме право, Позивачці ОСОБА_1 . (Том 1, а.с. 20)

Предметом спору у даній справі є вирішення питання про належність зазначеного майна об`єктів до спільної сумісної власності чи до об`єктів особистої власності померлого ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час придбання Квартири та Будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України, на момент чинності якого був придбаний Автомобіль).

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (аналогічні положення закріплені в ч. 6 статті 57 СК України).

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною шостою статті 57 СК України (статтею 28 КпШС України) передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Заявляючи позовні вимоги до ОСОБА_2 , Позивачка ОСОБА_1 наполягає на тому, що на момент придбання майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , хоч і перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали роздільно при фактичному припиненні шлюбу, що є підставою для визнання вказаного майна особистою власністю ОСОБА_3 .

При цьому, суд вважає, що вимога Позивачки про встановлення факту окремого проживання Відповідачки з ОСОБА_3 в період з 1995 року по день його смерті не є належним способом захисту її прав, оскільки за свою природою спір лише стосується статусу набутого майна. Вирішення такого спору, очевидно, має здійснюватися з посиланням на встановлені обставини спільного чи роздільного проживання подружжя, проте не вимагає окремого встановлення факту, оскільки сам по собі він не має правового значення. У зв`язку з цим суд не вбачає необхідності у задоволенні цієї вимоги.

Вирішуючи питання про обгрунтованість позовних вимог про визнання майна об`єктами права особистої власності спадкодавця, суд звертає увагу на наступне.

При ознаки проживання однією сім`єю висловився Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі N 1-8/99 серед яких:

-наявність спільних витрат;

-спільний бюджет;

-спільне харчування;

-купівля майна для спільного користування;

-участі у витратах на утримання житла, його ремонт;

-надання взаємної допомоги;

-наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням;

-інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Аналіз наявних у справі письмових доказів дає підстави суду для висновку про те, що дійсно, в період придбання Квартири, Будинку та Автомобіля ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично не підтримували шлюбних стосунків, не проживали разом, не вели спільне господарство, не здійснювали спільних покупок. Вивченими матеріалами підтверджується посилання ОСОБА_1 на те, що на момент придбання вказаного майна саме вона проживала з ОСОБА_3 фактично однією сім`єю, вела з ним спільне господарство та бюджет.

- копією технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 20.06.2003, з якого вбачається, що він був побудований у 2003 році (Том 1, а.с. 96-98);

- копією наданого ОСОБА_1 кошторису ремонту будинку від 18.07.2009, в якому зазначений замовник « ОСОБА_5 » (Том 1, а.с. 99);

- копія заяви про обладнання квартири охоронною сигналізацією з підключенням на пульт централізованої охорони від 02.12.2002, в якій ОСОБА_3 зазначив ОСОБА_1 в якості жінки, яка проживає у квартирі з ним (Том 1, а.с. 104);

- копіями фіскальних чеків на замовлення ОСОБА_1 товарів з доставкою за адресою АДРЕСА_6 , а.с. 105, 106);

- копіями квитанцій з оплати комунальних послуг за квартиру за різні роки (з 2002 року), сплачених ОСОБА_3 , наявність яких у ОСОБА_1 свідчить про їх спільне проживання (Том 1, а.с. 107-115);

- копією інструкції з правил безпечного користування газовим приладдям в квартирах Управління експлуатації газового господарства №1 від 15.11.2000 з підписом ОСОБА_1 як мешканця кв. АДРЕСА_1 (Том 1, а.с. 116);

- копією гарантійного договору №17/08 від 17.08.2000 р. на встановлення вікон за адресою АДРЕСА_5 та оплату роботи, підписаного ОСОБА_1 (Том 1, а.с. 117);

- копією лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 від 18.03.2019 в якому зазначено, що він помер вдома за адресою: АДРЕСА_5 (Том 1, а.с. 120);

- копією договору про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого № 23/03-Ор від 18.03.2019, Договору-замовлення на організацію та проведення поховання, укладених з ОСОБА_1 (Том 1, а.с. 121, 122);

- копіями документами про придбання та відчуження ОСОБА_3 різних автомобілів за 2004-2018 роки, сама наявність яких у розпорядженні ОСОБА_1 свідчить про ведення з ним спільного господарства;

- копією заповіту, складеного 27 липня 2017 року ОСОБА_3 , яким він усе своє майно заповідав саме ОСОБА_1 .

Зазначені матеріали свідчать, що принаймні з 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склалися стосунки, для яких було характерним спільне проживання, ведення спільного господарства та бюджету. А ці обставини, в свою чергу, підтверджують фактичне припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та Відповідачкою, з якою він продовжував перебувати у зареєстрованому шлюбі.

Крім того, суд звертає увагу також на той факт, що в період, коли була придбана квартира АДРЕСА_1 , окреме проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтверджується і тим, що з 22 грудня 1999 року по 14 травня 2001 року ОСОБА_3 працював на посаді начальника Роменського МРВ УМВС України в Сумській області. (Том 2, а.с. 14) Натомість, Відповідачка в цей час продовжувала проживати у м. Фастові Київської області та працювала на посаді економіста Фастівського філіалу АППБ «Аваль». (Том 1, а.с. 180-181)

У судовому засіданні також були допитані свідки, які пояснили наступне.

Свідок ОСОБА_6 зазначив, що з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були сватами. Його син з 2009 року по 2013 рік був одружений з їх дочкою, а тому свідок часто бував в гостях у ОСОБА_2 , і ніколи там ОСОБА_3 не бачив. Натомість знає, що ОСОБА_3 проживав разом з ОСОБА_1 на дачі. А до того, наскільки свідок пам`ятає, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали у неї дома в АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_7 також підтвердила, що їх з ОСОБА_6 син ОСОБА_8 протягом 4 років проживав разом з ОСОБА_9 - дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , разом з Відповідачкою в її будинку по АДРЕСА_2 . Вперше побачила вона ОСОБА_3 , коли разом з сином, ОСОБА_9 поїхали до нього на дачу в хуторі « Млинок » знайомитися, як до майбутнього свата. Там же і познайомилися з ОСОБА_1 , з якою він проживав там. Свідок зазначила, що їй було відомо про те, що ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , проте фактично він жив однією сім`єю з Позивачкою.

Свідок ОСОБА_10 зазначив, що вони з ОСОБА_3 були колегами, проте в 1994 році, коли свідок пішов на пенсію, зв`язок тимчасово припинився, і вони не спілкувалися приблизно до 2006 року, доки він не переїхав на дачу в Хуторі «Млинок», і тоді вони почали зустрічатися майже щодня. Всі свята вони святкували разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до його смерті. На таких святкуваннях він жодного разу не бачив ОСОБА_2 , з якою познайомився, коли ОСОБА_3 з нею одружувався. Припускає, що до 1994 року вони ще разом жили з ОСОБА_2 . Проте в подальшому, коли відновилося спілкування, поряд з ОСОБА_3 була ОСОБА_1 , а про Відповідачку він і не згадував. Свідок зазначив, що йому не було відомо, чи розірвали шлюб ОСОБА_3 з Відповідачкою, але вважав, що саме ОСОБА_1 є його дружиною. І саме вона займалася організацією його поховання.

Свідок ОСОБА_11 , рідний брат ОСОБА_3 , зазначив суду, що після одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом прожили недовго, буквально після народження дочки ОСОБА_9 вони розійшлись, це було вже в 90-х роках. Разом з ОСОБА_1 з 1995-1996 років він жив у м. Києві в квартирі на АДРЕСА_7 . В подальшому вони переїхали в квартиру на АДРЕСА_8 , і там у них в гостях свідок також був. Свідок також зазначив, що коли ОСОБА_3 призначили начальником міліції в м. Ромни, він також їздив до нього в гості. ОСОБА_1 там не бачив, але і ОСОБА_2 також там не було. Зазначив, що йому не було відомо, чи розвелись ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , проте він сприймав саме ОСОБА_1 як дружину брата.

Свідок ОСОБА_12 зазначив, що він є двоюрідним братом ОСОБА_3 . З ОСОБА_2 він бачився після їх з братом весілля перші роки (1989-1990 роки), дуже рідко. Після цього ОСОБА_3 жив з ОСОБА_1 , з якою і познайомив свідка в 1992-1993 році. Знає, що спочатку Позивачка з братом жила у Фастові, а потім переїхали до м. Києва (приблизно 1993-1997 роки). Часто бували в гостях один у одного, як у м. Фастові, так і в м. Києві.

Свідок ОСОБА_13 зазначила, що вона проживає в будинку по АДРЕСА_8 . Знала ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як своїх сусідів, які проживали там разом більше 20 років. Ніхто інший з ними не жив, а Відповідачку ОСОБА_2 вона не знає. Повідомила суду , що ОСОБА_3 не міг жити на дві сім`ї, він про це ніколи не говорив, і бачилися вони з ним досить часто. Сприймала ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як сім`ю.

Свідок ОСОБА_14 повідомила суду, що ОСОБА_3 був її двоюрідним братом. З ОСОБА_2 вона не була знайома, і бачила її лише раз на його похоронах. Знає ОСОБА_1 як дружину свого брата, з якою він приблизно в 2000 році придбав квартиру в будинку по АДРЕСА_8 . До цього вони також жили разом у м. Києві. Свідок пам`ятає, що в 1999 році ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 приїжджав провідати її (свідка) мати.

Свідок ОСОБА_15 зазначила, що познайомилася з ОСОБА_1 в 1992-1993 році, коли ОСОБА_3 прийшов у гості та представив її. ОСОБА_3 - це двоюрідний брат її (свідка) чоловіка ОСОБА_16 . Повідомила суду, що з ОСОБА_2 вона не знайома, сула про неї як про колишню дружину. Засвідчила, що з Позивачкою та ОСОБА_3 вони проводили багато часу як у них на дачі, так і в будинку свідка, їздили відпочивати разом під Одесу .

Таким чином, як зазначено вище, суд вважає, що ОСОБА_1 , як спадкоємиця за заповітом та особа, на захист прав якої спрямований даний позов, довела суду належними та допустимими доказами, що на момент набуття у власність Квартири, Будинку та Автомобіля ОСОБА_3 та ОСОБА_18 проживали окремо у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Тому вимоги про визнання вказаного майна об`єктами права особистої власності ОСОБА_3 слід визнати обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на майно в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , то суд керується наступним.

Згідно з частиною 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини 1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Як зазначено в абзаці 18 пункту 9 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, якщо нотаріусом відмовлено особі в оформленні права на спадщину і видачі свідоцтва про право на спадщину), вона може звернутися до суду за захистом своїх прав відповідно до cm. 16 ЦК та п. 23 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 3 пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Матеріали спадкової справи, копія якої наявна у справі, не містять постанови нотаріуса про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, Позивачкою не реалізовано загального механізму оформлення спадкових прав, у зв`язку з чим звернення до суду з позовними вимогами є передчасним.

Відтак, у цій частині вимог слід відмовити.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає частина сплаченого нею судового збору в розмірі 768,40 гривень.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 5, 16, 1216, 1218, 1223, 1225, 1241, 1268, 1296 Цивільного кодексу України, ст. ст. 22, 24, 28 Кодексу законів про шлюб та сім`ю України, ст. 57 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.Позов задовольнити частково.

Визнати об`єктами права особистої приватної власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ), що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , квартиру АДРЕСА_1 , будинок за адресою: АДРЕСА_2 , та автомобіль Mercedes-Benz ML350, номер кузова НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В іншій частині позову відмовити.

2.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 гривень.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_7 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 , РНОКПП: НОМЕР_8 .

Суддя: