КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/1220/22 головуючий у І інстанції: Ключник А.С.
провадження 22-ц/824/4753/2023 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Сушко Л.П., Суханова Є.М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 15 квітня 2022 року у справі за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2022 року представник ТОВ «Вердикт Капітал» звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 25 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» було укладено договір позики «Проста позика», відповідно до якого, кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 2 000 грн. шляхом перерахування кредитних коштів на банківську карту позичальника, зареєстровану для цієї цілі в особистому кабінету на сайті кредитодавця.

Договір позики укладено в електронній формі, шляхом підписання електронним підписом відповідача.

ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» належним чином виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши позичальнику грошові кошти на загальну суму 2 000 грн. Строк надання грошових коштів за договором позики наступив, але відповідач не виконує свої зобов`язання, позику не повертає та не сплачує проценти за користування коштами.

23 червня 2020 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 23-06/20, відповідно умов якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» зобов`язання передати за плату ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики вказаними у реєстрах боржників (додаток № 1 до договору (а.с. 35), укладеними між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал».

Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача за укладеним між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 договором.

Позивач просив стягнути із відповідача суму заборгованості станом на 23 грудня 2021 року - 20 354, 58 грн., яка складається з: заборгованість за основною сумою боргу (тіло кредиту) - 2 000, 00 грн.; заборгованість за відсотками нарахована за акційною відсотковою ставкою - 780, 00 грн.; заборгованість за відсотками нарахована відповідно до п.9.7 договору - 17 574, 58 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 15 квітня 2022 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішенням ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Вважає, що матеріали справи не містять належних доказів передачі права вимоги позивачу, щодо її заборгованості.

Зазначає, що розрахунок проведений позивачем є необґрунтованим.

Крім того, вказує, що розмір заборгованості не відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування».

Вказує, що не погоджується із розміром витрат на правничу допомогу в сумі 9000 грн., оскільки позивачем надано квитанцію про сплату в сумі 90000 грн., що не відповідає заявленому розміру та викликає сумніви у справжності документа.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Вердикт Капітал» вказує, що розмір заборгованості відповідає укладеному договору, при цьому заміна стягувача жодним чином не порушує права та інтереси боржника.

Зауважує, що відповідачем не надано доказів на спростування доказів наявних в матеріалах справи, зокрема розрахунку заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позикодавець свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав грошові кошти у встановленому розмірі, при цьому відповідач грошові кошти в передбачений строк не повернув, а тому з нього підлягає стягненню заборгованість, яка виникла у відповідності до умов договору.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 25 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» було укладено договір позики № -6055 «Проста позика», відповідно до умов якого, кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 2 000, 00 грн., на строк до 14.09.2020 р. (включно).

23 червня 2020 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 23-06/20, відповідно умов якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» зобов`язання передало за плату ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за договорами позики вказаними у реєстрах боржників (додаток № 1 до договору (а.с. 35), укладеними між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал».

06 квітня 2021 року відповідно до п. 6.2.3. договору про відступлення прав вимоги № 23-06/20 від 23.06.2020 р. між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було підписано додаток №2 до договору про відступлення права вимоги № 23-06/20, відповідно до якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі за договором позики № -6055 від 25.08.2020 р., що укладений між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1

23 червня 2020 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» була укладена Додаткова угода до Договору відступлення прав вимоги № 23-06/20, відповідно до пунктів 1-4 якої сторони прийшли до згоди викласти п. 6.3. договору відступлення прав вимоги № 23-06/20 від 23 червня 2020 року в наступній редакції: «6.3. З моменту переходу до нового кредитора прав вимоги, відповідно до умов п. 6.2.3. договору, новий кредитор заміняє кредитора у договорах позики, що входять до портфеля заборгованості, та набуває всіх прав (в тому числі прав грошових вимог) кредитора за цими договорами позики. Разом з правами вимоги до нового кредитора переходять всі інші пов`язані з ними права, в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З дати відступлення прав вимоги новий кредитор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів ( в тому числі за період користування коштами до моменту переходу прав за цим договором, якщо вони не були нараховані кредитором) за договорами позики за умови дотримання вимог чинного законодавства України, нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржниками грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів та комісій, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань, відповідно до законодавства та умов договору позики». Інші умови договору відступлення прав вимоги № 23-06/20 від 23 червня 2020 року залишаються незмінними.

На підставі ч.1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частиною 2 ст. 207ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір «Проста позика» 25 серпня 2020 року в електронній формі.

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом частини 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Пунктом 1.26 договору визначено, що сайтом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» є www.kreditl.com.ua.

На сайті міститься примірник (зразок) договору позики, який є у відкритому доступі, є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

На підставі частини 1 та 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом частини 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно частини 1-4 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом;

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Відповідно до ч.7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним таГосподарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом п.6 ч.3 Закону ст.11Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

На підставіч.6ст.11Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи,якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт)може бутинадана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Частиною 1 статті 12 Закону України "Про електронну комерцію`визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Згідно із ч.1, 2 ст.16 Закону України «Про електронну комерцію» якщо інше не передбачено законом або договором, електронний документ (повідомлення) вважається відправленим суб`єктом електронної комерції у момент, коли такий документ (повідомлення) переданий за межі інформаційної системи суб`єкта або особи, уповноваженої на його відправлення.

Якщо інше не передбачено законом або договором, електронний документ (повідомлення) вважається отриманим суб`єктом електронної комерції у момент, коли такий документ (повідомлення) отриманий інформаційно-телекомунікаційною системою суб`єкта.

Відповідно до пункту 1.11 договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 «Проста позика» заява про надання (отримання)кредиту, або заява-анкета документ встановленої Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовою компанією «Інкасо Фінанс» форми, що заповнюється та подається позичальником з метою отримання кредиту та розміщений на сайті Товариства.

За змістом пункту 3.1.1 та 3.1.4 договору товариство надає кредит протягом одного банківського дня з моменту виконання позичальником умов, зокрема необхідної, повної та достовірної інформації, у тому числі, шляхом заповнення та подання (направлення) позикодавцю заяви про надання кредиту за формою, затвердженою та розміщеною на сайті позикодавця, документів, в електронному вигляді, зокрема, паспорту та РНОКПП позичальника, а також особистої фотографії (зображення) позичальника з розкритим власним паспортом на рівні грудей у форматі, передбаченому інформаційно-телекомунікаційною системою Товариства.

Вбачається здійснення ОСОБА_1 відправлення заяви про надання (отримання) кредиту, паспорту, а також особистої фотографії (зображення) з розкритим власним паспортом на рівні грудей.

Отже, ОСОБА_1 здійснено відповідь про прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепт) з дотриманням вимог ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» шляхом надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Пуктом 3.2 договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 «Проста позика» передбачено, що кредит надається одноразово шляхом перерахування коштів виключно на рахунок позичальника, зазначений позичальником при подачі заяви про надання кредиту та зазначений у розділі 10 (Реквізити сторін) цього договору.

У матеріалах справи відсутні докази того, що банківський рахунок, який ОСОБА_1 зазначено у розділі 10 договору «Реквізити сторін» та на який було перераховано грошові кошти в сумі 2000 грн., не належить їй .

У матеріалах справи відсутні докази того, що надання персональних даних паспорта, даних банківської картки, на яку слід перерахувати кошти, номера телефону, електронної адреси здійснено не ОСОБА_1 , а іншою особою, що нею також не спростовується.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про укладення договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 «Проста позика» від 25 серпня 2020 року.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 не був би укладений.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини 1, 2 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2статті 625ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

За змістом пункту 9.7 договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовою компанією «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 сторони домовились, що після закінчення строку дії цього договору проценти за користування кредитом можуть бути нараховані згідно ч.2 ст.625 ЦК України у розмірі, передбаченому пунктом 9.4 договору та підлягають сплаті не пізніше дня, що слідує за днем відправлення відповідної вимоги позикодавця позичальнику засобами інформаційно-телекомунікаційної системи та/чи на адресу електронної пошти позичальника.

Отже пунктом 9.7 договору передбачено, що після закінчення строку дії цього договору можуть бути нараховані проценти за користування кредитом.

Разом з тим сторони домовились про строк, з якого підлягають сплаті проценти за користування кредитом, нараховані згідно ч.2 ст.625 ЦК України у розмірі, передбаченому пунктом 9.4 договору.

При цьому перебіг строку починається не пізніше дня, що слідує за днем відправлення відповідної вимоги позикодавця позичальнику засобами інформаційно-телекомунікаційної системи та/чи на адресу електронної пошти позичальника.

Отже, з пункту 9.7 договору встановлено, що підставою для сплати процентів за користування кредитом, нарахованих згідно ч.2 ст.625 ЦК України у розмірі, передбаченому пунктом 9.4 договору є подія відправлення відповідної вимоги позикодавця позичальнику засобами інформаційно-телекомунікаційної системи та/чи на адресу електронної пошти позичальника.

Враховуючи відсутність направлення Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» вимоги ОСОБА_1 відповідно до пункту 9.7 договору, після якої підлягають сплаті відсотки відповідно до ч.2ст.625ЦК України, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» відсотків, нарахованих відповідно до п.9.7 договору, в сумі 17 574,58 грн., при цьому висновки про стягнення заборгованості в розмірі 2780 грн., яка включає в себе надані кредитні кошти та відсотки згідно акційної кредитної ставки за їх користування, є вірними.

Доводи апеляційної скарги з приводу відсутності доказів на підтвердження переходу права вимоги за кредитним договором до ТОВ «Вердикт капітал» колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана обставина є вірно встановленою судом першої інстанції, на її підтвердження позивачем надано належні докази, зокрема договір відступлення прав вимоги №23-06/20, додаткова угода до договору, акт прийому передачі реєстру боржників та витяг із вказаного реєстру.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи відповідача з приводу відсутності належних доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу позивача, оскільки надання послуг піддержується договором з АО «Лігал Ассістанс», розмір витрат відповідає опису та витягу з акту, а оплата підтверджується платіжним дорученням. Посилання відповідача на те, що сума вказана в платіжному дорученні є більшою, аніж визначена позивачем, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вбачається з договору, ТОВ «Вердикт капітал» та АО «Лігал Ассістанс» співпрацює не тільки в межах справи, яка перебуває на розгляді, а здійснена оплата включає в себе також інші послуги надані АО «Лігал Ассістанс».

При цьому, судові витрати підлягають розподілу у відповідності до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що місцевим судом було невірно з`ясовано обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 2780 грн.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволено частково в сумі 2780 грн. (13,66%).

Позивач сплатив судовий збір при подачі позову в розмірі 2481 грн., а відповідач в розмірі 3721,5 грн., що становить суму 6202,5 грн., розмір судового збору який має бути покладений на відповідача становить 847,26 грн. (13,66%).

Витрати на правничу дорогу понесені відповідачем також повинні бути розподілені пропорційно задоволеним позовним вимогам та відповідно їх розмір, який повинен бути покладений на відповідача становить 1229,4 грн.(9000грн.*13,66%),

Таким чином, загальний розмір судових витрат, які має бути покладено на ОСОБА_1 становить 2076,66 грн., а враховуючи, що нею було сплачено судовий збір в розмірі 3721,5 грн., із позивача має бути стягнено на користь ОСОБА_1 1644,84 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 15 квітня 2022 року скасувати та увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості за договором позики № -6055 від 25 серпня 2020 рокуу розмірі 2780 (дві тисячі сімсот вісімдесят) грн.,

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1644 (одна тисяча шістсот сорок чотири) грн. 84 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», місце знаходження: м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б, .

Відповідач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП- НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «01» лютого 2023 року.

О.І. Сліпченко

Є.М. Суханова

Л.П. Сушко