15 березня 2023 року м. Київ
справа № 1.380.2019.004377
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року касаційну скаргу Львівської митниці ДФС задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінено, викладено його резолютивну частину в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 536,80 грн, витрати на проведення експертизи в сумі 2 350,00 грн. Постанову Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу змінено, викладено її резолютивну частину в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн на професійну правничу допомогу». Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року в частині вирішення заявлених вимог по суті спору залишено без змін.
Переглядаючи зазначену справу в касаційному порядку, колегія суддів зазначила, що у цій справі ОСОБА_1 , разом з вимогою про визнання протиправними дій (бездіяльності) Львівської митниці ДФС заявив вимогу про відшкодування заподіяної шкоди у розмірі 21 097,44 грн, а тому, заявлений позов повинен був розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Проте постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2020 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.004377 за аналогічними вимогами позивача скасовано, провадження у справі закрито. Роз`яснено учасникам справи право звернення із такими позовними вимогами до суду цивільної юрисдикції. З метою недопущення порушення гарантованого Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів суду касаційної інстанції вважала, що позивачу має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд спору по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.
Однак з висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджуюсь з огляду на таке.
Під час визначення предметної юрисдикції суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Суд установив, що згідно з протоколом на підставі статті 511 МК України, у ОСОБА_1 було вилучено товар, а саме, харчові добавки при спортивному харчуванні.
Постановою Галицького районного суду міста Львова від 13 грудня 2018 року у справі №461/5654/18, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01 лютого 2019 року, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачене статтею 472 МК України, закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності та постановлено повернути йому вилучений товар.
На складі митниці, що знаходиться на території митного посту «Мостиська» Львівської митниці ДФС, ОСОБА_1 виявив, що вилучений у нього товар є не придатним для використання, внаслідок фізичного пошкодження упаковок, спричиненого мишоподібними гризунами.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Згідно пунктів 2, 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.
У разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»
Абзацами 16, 18 пункту 14 Положення визначено право особи звернутися до суду в порядку позовного провадження якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням.
За подібних обставин у справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку у постанові від 12 березня 2019 року № 12-199гс18 про те, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду, у спорах щодо відшкодування такої органами державної влади, яка виникла як наслідок неповернення вилучених посадовими особами речей чи документів, які були об`єктами певного правопорушення, виявленого під час проведення відповідних перевірок або інших процесуальних дій, перебуває у площині цивільно-правових відносин потерпілого та держави.
Відтак, зважаючи на суб`єктивний склад сторін, суть спірних правовідносин, вважаю, що спір у даній справі підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства, з чого правильно виходив адміністративний суд, закриваючи провадження у справі за такими ж вимогами позивача. Пред`явлення окремої вимоги позивачем про неправомірність дій відповідача щодо зберігання, неповернення вилученого майна не вливає на визначення правовідносин такими, що підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
СуддяМ. Є. Червинська