№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5098/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Плахотнюк К.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.

розглянувши в письмовому провадженні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Савка Віталія Вікторовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Плахотнюк К.Г., у цивільній справі № 752/20606/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Зазначав, що 20 грудня 2016 року між ним як підрядником, виконавцем та ОСОБА_1 як замовником був укладений договір на ремонт приміщення №2, відповідно до умов якого він взяв на себе зобов`язання виконати ремонтні роботи у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язався оплатити ці роботи. На виконання взятих на себе зобов`язань він виконав роботи на загальну суму 61 594,00 грн., що підтверджується актами виконаних робіт № 1 від 09 лютого 2017 року та № 2 від 18 лютого 2017 року до договору №2 на ремонт приміщення від 20 грудня 2016 року. ОСОБА_1 сплатив йому лише 10 100,00 грн. Вказав на те, що постановою Сумського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року встановлено, що прийнявши виконані роботи за відповідними актами, ОСОБА_1 не надав доказів про здійснення повної оплати цих робіт, що є порушення ним пунктів договору та чинного законодавства. Зазначав, що він направив відповідачу претензії, які останнім були проігноровані. Посилаючись на те, що відповідач не виконує своє зобов`язання за договором в повному обсязі, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 51 494,00 грн. основної заборгованості, а також 13 130,97 грн. інфляційних втрат за період з 25 лютого 2017 року по 31 серпня 2019 року, та 4 020,76 грн. - 3% річних за період з 25 лютого 2017 року і по 26 вересня 2019 року відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року задоволено позов ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором № 2 на ремонт приміщення в розмірі 51 494,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 13 130,97 грн., 3% річних у розмірі 4 020,76 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 69 414,13 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, адвокат Савко В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що станом на 18 лютого 2017 року ОСОБА_1 було здійснено повну оплату за договором на ремонт приміщення. Так, додатковою угодою № 1 до договору на ремонт приміщення було підтверджено передачу авансу ОСОБА_2 в розмірі 10 000,00 грн. Передача вказаних коштів також підтверджена постановою Сумського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року. Додатковою угодою № 2 від 17 січня 2017 року до договору на ремонт приміщення було підтверджено передачу позивачу коштів в сумі 6 000,00 грн. Випискою з карткового рахунку від 08 лютого 2017 року підтверджується сплата позивачу за виповнену роботу в розмірі 16 000,00 грн. Актом виконаних робіт від 18 лютого 2017 року підтверджено видачу авансу в розмірі 10 100,00 грн. Випискою з рахунку від 18 лютого 2017 року підтверджується сплата за виповнену роботу в розмірі 4 000,00 грн. Суми в розмірі 5 704,00 грн. і 9 790,00 грн. 09 лютого 2017 року і 18 лютого 2017 року, відповідно, були сплачені готівкою в дні підписання актів. Дана оплата була здійснена в присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Адвокат Євстіфєєв Ю.В., який діє в інтересах ОСОБА_5 , подав відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує проти доводів представника ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,20 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір № 2 на ремонт приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_1 доручив, а ОСОБА_2 зобов`язався виконати у відповідності до умов даного договору роботи по ремонту та технічному переоснащенню об`єкту, а замовник зобов`язався прийняти цю роботу та оплатити її (а.с. 6-7).

Відповідно до п. 2.1. вказаного договору підрядник зобов`язується у відповідності до затвердженої проектно-кошторисної документації здійснити ремонт та технічне переоснащення об`єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в термін з 20 грудня 2016 року до 29 січня 2017 року.

Відповідно до п. 5.1. вказаного договору замовник зобов`язується сплачувати підряднику за поетапне (етапи визначаються на підставі кошторису (додаток № 1,2)) завершення ремонтних робіт за умови якісного їх виконання згідно акту виконаних робіт на протязі 5 днів з моменту прийняття роботи.

Згідно кошторису від 20 грудня 2016 року (додаток 1) до вказаного договору, ОСОБА_1 замовив 5 позицій штукатурних, малярних та інших видів будівельних робіт на загальну суму 38 140,00 грн., а ОСОБА_2 отримав згідно наведеного списку матеріали на суму 9 326,00 грн. (а.с. 8).

Додатковою угодою № 1 від 21 грудня 2016 року до договору № 2 на ремонт приміщення ОСОБА_1 (замовник) передав ОСОБА_2 (підряднику) аванс в розмірі 10 000,00 грн. в рахунок оплати робіт за договором.

З актів виконаних робіт № 1 від 09 лютого 2017 року та № 2 від 18 лютого 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 було виконано будівельні роботи у збільшеному об`ємі на загальну суму 61 594,00 грн. (21 704,00 грн. + 39 890,00 грн.), які були прийняті замовником без зауважень до неякісності виконаних робіт (а.с. 10-11).

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій за договором № 2 на ремонт приміщення від 20 грудня 2016 року.

Постановою Сумського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року у справі №591/7281/17 відмовлено в задоволенні вказаного позову. При цьому судом було встановлено, що об`єм робіт визначений у кошторисі від 20 грудня 2016 року було збільшено за згодою замовника, оскільки фактично було виконано роботи на загальну суму 61 594,00 грн., замовник, в свою чергу, підписавши акти погодився на їх виконання, прийняв від підрядника і тому зобов`язаний оплатити їх вартість (а.с. 12-16).

12 вересня 2019 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 претензію щодо необхідності сплати боргу, яка була отримана останнім 25 вересня 2019, однак проігнорована.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , стягнувши зі ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором № 2 на ремонт приміщення в розмірі 51 494,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 13 130,97 грн., 3% річних у розмірі 4 020,76 грн. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача суми заборгованості за договором № 2 на ремонт приміщення.

Проте, колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції. Судом неповно встановлено обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором. Зміни до твердого кошторису можуть вноситися лише за погодженням сторін. У разі перевищення твердого кошторису усі пов`язані з цим витрати несе підрядник, якщо інше не встановлено законом. (ч.ч. 1-3 ст. 844 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 846 ЦК строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору № 2 на ремонт приміщення від 20 грудня 2016 року ОСОБА_2 на замовлення ОСОБА_1 було виконано роботи на загальну суму 61 594,00 грн., про що зазначено в актах від 09 лютого 2017 року та № 2 від 18 лютого 2017 року. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 не надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження оплати ним виконаних робіт у повному обсязі.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості.

Разом з тим, суд першої інстанції неправильно визначив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Так, розраховуючи суму стягнення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наданих актів ОСОБА_2 фактично були виконані роботи на загальну суму 61 594,00 грн., відповідно до Акту виконаних робіт № 2 встановлено, що ОСОБА_1 було сплачено ОСОБА_2 аванс у розмірі 10 100,00 грн., а відтак, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума боргу у розмірі 51 494,00 грн.

Водночас, як зазначав ОСОБА_1 , крім вказаної суми авансу ним при укладенні додаткової угоди № 2 від 17 січня 2017 року до договору на ремонт приміщення було передано ще 6 000,00 грн.

Відповідно до Додаткової угоди № 2 від 17 січня 2017 року сторони домовилися доповнити список погоджених робіт наступними пунктами: монтаж і шпаклівка підвісної стелі 40 кв.м., вартістю 8000,00 грн. та монтаж і шпаклівка короба з нішою для підсвітки 28 м.п. вартістю 4200,00 грн. (а.с. 68).

При цьому після підписів сторін внизу аркуша рукописним текстом зазначено про те, що отримано із них 6000,00 грн. Вказаний напис посвідчено підписом ОСОБА_2 . Тобто, він фактично є розпискою про отримання коштів.

Заперечуючи проти доводів відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначив, що вказаний напис був підроблений. При цьому, позивач ОСОБА_2 не надав суду доказів на підтвердження підробки вказаного напису а також на підтвердження того, що підпис під написом про отримання коштів в сумі 6000,00 грн. виконаний не ним, а іншою особою. Позивач також не спростував того, що вказаний підпис був проставлений ним з іншою метою, а не з метою засвідченння отримання коштів.

А відтак, суд мав врахувати вказану суму коштів - 6000,00 грн. при визначені розміру заборгованості, який підлягає стягненню.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що крім авансу в розмірі 10 100,00 грн., про що зазначено в акті виконаних робіт від 18 лютого 2017 року ним було окремо сплачено ще 10 000,00 грн., про що зазначено в додатковій угоді № 1 до договору на ремонт приміщення.

Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору на ремонт приміщення від 20 грудня 2016 року сторони зазначили, що на виконання договору ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 суму в розмірі 10 000,00 грн. Водночас, в акті виконаних робіт від 18 лютого 2017 року зазначено про те, що підрядником виконано робіт всього - 39 465,00 грн., аванс сплачений - 10 100,00 грн., до оплати підлягає - 29 365,00 грн., що і становить різницю між вартістю робіт - 39 465 грн. та авансом 10 100 грн.

Тобто, у суду відсутні підстави вважати доведеним, що крім авансу 10 000,00 грн. ОСОБА_1 додатково було сплачено ще 10 100,00 грн.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що випискою з карткового рахунку від 08 лютого 2017 року підтверджується сплата позивачу коштів в розмірі 16 000,00 грн., випискою з рахунку від 18 лютого 2017 року підтверджується сплата коштів в розмірі 4 000,00 грн., оскільки вказаними виписками підтверджено лише зняття ОСОБА_1 готівки з рахунку.

Також, є безпідставними доводи відповідача про те, що 09 лютого 2017 року і 18 лютого 2017 року ним були сплачені позивачеві кошти готівкою суми в розмірі 5 704,00 грн. і 9 790,00 грн. При цьому відповідач посилався на те, що дані оплати здійснені в присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Проте, покази свідків не можуть бути належним та допустимим доказом сплати відповідачем коштів за договором.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягала стягненню заборгованість за договором в розмірі 45 494,00 грн.

Відповідно, судом першої інстанції було неправильно визначено суму трьох процентів річних та інфляційної складової, яка підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

За розрахунком апеляційного суду, виходячи із суми боргу 45 494,00 грн., сума трьох процентів річних за вказаний позивачем період з 25 лютого 2017 року і по 26 вересня 2019 року становить 3 529,84 грн., сума інфляційної складової за вказаний позивачем період з 25 лютого 2017 року і по 31 серпня 2019 року становить 11 610,26 грн.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за договором № 2 на ремонт приміщення від 20 грудня 2016 року в розмірі 45 494,00 грн., три проценти річних за період з 25 лютого 2017 року і по 26 вересня 2019 року в розмірі 3 529,84 грн., сума інфляційної складової за період з 25 лютого 2017 року і по 31 серпня 2019 року в розмірі 11 610,26 грн., а всього 60 634,10 грн.

Таким чином, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 676,19 грн. судового збору сплаченого за подання позовної заяви (позов задоволено на 88%). Пропорційно до відмовлених вимог з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 138,31 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. Отже, після зарахування зустрічних зобов`язань щодо компенсації понесених судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 537,88 грн. судового збору.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором № 2 на ремонт приміщення від 20 грудня 2016 року в розмірі 45 494,00 грн., три проценти річних за період з 25 лютого 2017 року і по 26 вересня 2019 року в розмірі 3 529,84 грн., сума інфляційної складової за період з 25 лютого 2017 року і по 31 серпня 2019 року в розмірі 11 610,26 грн., а всього 60 634,10 грн.

В іншій частині вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 537,88 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді