Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2023 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Фареник А.О.

представника позивача- ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя;

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, суд

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом і просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , та за відповідачем право власності на частину вказаної квартири.

Посилається в позові на те, що з 2014 року перебувала з відповідачем у шлюбі.

В період шлюбу за спільні кошти та в результаті спільної праці ними було придбано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за відповідачем.

У період з січня по грудень 2014 року вона працювала на різних підприємствах: у ТОВ «Агенція моди Панна», ТОВ «Трейд Лоск», ТОВ «Трейд- Агро-Буд» та отримувала заробітну плату.

Крім того, працювала викладачем з англійської мови у Дитячому садку ЗДО №345 у м. Києві згідно цивільно-правового договору, тобто вкладала зароблені гроші у придбану квартиру, а також використовувала на потреби сім`ї.

На укладення договору купівлі-продажу квартири від 07 лютого 2017 року вона, як дружина відповідача, надавала письмову згоду.

Тривалий час, починаючи із вересня 2014 року, вона перебувала у відпустці по догляду за дітьми і через ці поважні обставини не мала можливості самостійно отримувати заробіток.

Відповідач працював і нині працює детективом у Національному антикорупційному бюро України.

Під час спільного проживання вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет і використовували зароблені кошти в інтересах сім`ї.

Таким чином, придбана ними в шлюбі квартира є спільним сумісним майном, як подружжя.

Після розірвання шлюбу вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу придбаної у шлюбі квартири у м.Києві, у звязку з чим вона змушена звернутися до суду.

Відсутність визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя ставить її в залежне становище від відповідача та позбавляє можливості реалізувати своє право на користування, розпоряджання та володіння часткою у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач після розірвання шлюбу заявив, що вона не має права розпоряджатися квартирою, а тому з метою захисту майнових прав вона змушена звернутися до суду.

Ухвалою суду від 30 вересня 2022 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

З рекомендованого повідомлення вбачається, що відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками 15 листопада 2022 року.

/ а. с. 58 /

Відповідно до ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання суду відзиву на позовну заяву.

06 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому останній проти позову заперечує.

Посилається на те, що квартира є його особистою приватною власністю і позивачка права на неї не має.

06 грудня 2022 року відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання нерухомого майна його особистою приватною власністю.

Посилається на те, що період перебування в шлюбі з позивачкою 07 лютого 2017 року ним було придбане нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

При купівлі спірного житла позивачці було відомо, що він буде купувати житло за свої особисті кошти і що це буде його особиста квартира.

Оскільки такої суми коштів у нього не було, 07 лютого 2017 року він уклав Договір про іпотечний кредит №1332 084 з ПАТ «Державний ощадний банк України» на купівлю спірної квартири і кредит погашав з особистих коштів.

Позивачка участі в погашенні кредиту не приймала взагалі і не цікавилась цим питанням.

Цього ж дня, 07 лютого 2017 року він уклав Іпотечний договір №2625-084 з ПАТ «Державний ощадний банк України», предметом іпотеки якого була спірна квартира.

16 квітня 2018 року його мама ОСОБА_4 продала свою квартиру в м. Рівне, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Самсонюк О.А.

Це було єдине житло його мами, іншої нерухомості вона не мала і не має на даний час.

В цей же день мама надала йому в позику 600 000, 00 гр. строком на 10 років, що підтверджується договором позики від 16 квітня 2022 року.

При цьому, між мамою і ним була домовленість, що позичені гроші він спрямую на погашення кредиту, який брав на купівлю квартири, а мама, яка продала своє єдине житлом, буде проживати до кінця життя в придбаній ним квартирі АДРЕСА_1 .

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю, хоч і придбана під час шлюбу з позивачкою.

З урахуванням цього, просить задовольнити зустрічний позов.

Ухвалою від 14 грудня 2022 року суд перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

14 лютого 2023 року до суду надійшов відзив позивачки на зустрічний позов, яким остання проти позову заперечує.

Посилається на те, що за умовами Іпотечного договору він укладений в інтересах сім`ї і одержане за ним має використовуватися в інтересах сім`ї.

Договором про іпотечний кредит відповідач також засвідчив, що договір укладено в інтересах сім`ї.

З урахуванням цього, укладення договору одним із подружжя в інтересах сім`ї, отримане майно є спільним сумісним майном подружжя.

Крім того, вважає, що відповідач не довів, що квартира була придбана за кошти його матері.

Крім того, відповідач ніколи не говорив, що квартира буде купуватися лише для нього і що це буде тільки його власність.

Насправді вони обоє планувати купувати квартиру для сім`ї і виплата кредиту здійснювалася за спільні кошти.

З урахуванням цього, просить відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Представник позивачки в судовому засіданні підтримала первісний позов, проти зустрічного заперечувала з підстав, викладених у відзиві на нього.

Відповідач та його представник у судові засідання неодноразово не з`являлися, не дивлячись на те, що справа, з урахуванням підготовчого судового засідання, призначалася в судове засідання 7 разів.

По час розгляду справи повідомлялися належним чином.

17 квітня 2023 року в справі була оголошена перерва за клопотанням представника відповідача в зв`язку з її зайнятістю в іншому провадженні.

19 квітня 2023 року представник відповідача направила до суду клопотання, в якому зазначила про неможливість явки в судове засідання в зв`язку з поганим самопочуттям.

При цьому підтверджуючих доказів стану здоров`я до суду не надала, однак заявила клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Рівненським міським судом.

Ухвалою суду від 19 квітня 2023 року в задоволенні клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було відмовлено.

Відповідач не з`явився до суду з невідомих причин.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності відповідача та його представника.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та не знаходить підстав для задоволення зустрічного, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, даною нормою закону встановлена презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя.

При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 05 квітня 2014 року.

В шлюбу мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021року шлюб сторін був розірваний.

Встановлено також, що під час перебування в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 2017 року сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що 07 лютого 2017 року між ПАТ`Державний ощадний банк України» та відповідачем був укладений Договір про іпотечний кредит № 1332-084, а також Іпотечний договір № 2625-084.

За умовами вказаних договорів відповідачу був наданий кредит у розмірі 658 000, 00 гр. на придбання спірної квартири.

Відповідно до пунктів 1.1.8 та 1.1.9 Іпотечного договору кредит мав бути повернутий не пізніше 06 лютого 2037 року.

07 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Троїцьким С.Є. накладена заборона на відчуження зазначеного в договорі майна - квартири АДРЕСА_1 .

Пунктом 3.3.3 Кредитного договору сторони дійшли згоди про порядок повернення кредиту шляхом сплати позичальником щомісячних платежів у розмірі 2 742. 00 гр.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 19 травня 2022 року вбачається, що спірна квартира під забороною на даний час не перебуває.

/ а.с. 18 - 19; 78 - 80; 86 - 105 /

Відповідно до позиції Верховного суду, висловленої в постанові Великої Палати в справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року, яка з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.

Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

З пункту 6.4.13 Іпотечного договору, підписаного відповідачем, вбачається, що цей договір укладений в інтересах сім`ї іпотекодавця і одержане за цим договором буде використане на її потреби.

Дружина іпотекодаця згодна з укладенням іпотекодацем цього договору, його умовами та передачею предмета іпотеки в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язання.

Представник позивачки в судовому засіданні зазначила, що позивачка до народження дітей працювала, як і відповідач, отримувала грошові кошти, які використовувалися в інтересах сім`ї.

Це підтверджується наданими нею доказами, а саме:відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків.

/ а.с. 20 - 22 /

Крім того, зазначила, що відповідач працює в Національному антикорупційному бюро України, і розмір отримуваного ним заробітку давав можливість сплачувати кредит у розмірі місячного платежу, не дивлячись на те, що вона перебувала у відпустці по догляду за дітьми і не працювала в цей час.

З договору позики від 16 квітня 2018 року вбачається, що цей день мати відповідача передала останньому в борг 600 000, 00 гр. строком на 10 років.

Відповідно до п.9 договору він був укладений за згоди позивачки.

З матеріалів справи також вбачається, що в цей же день 16 квітня 2018 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким мати відповідача ОСОБА_4 продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 за 623 929. 00 гр.

/ а.с. 81 - 85 /

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, відповідач посилається на те, що отримані в борг від матері кошти він спрямував на погашення кредиту, а тому квартира є його особистою приватною власністю.

Як зазначено вище, пунктом 6.3.8 Договору про іпотечний кредит відповідач підтвердив, що договір укладався в інтересах сім`ї та за згодою позивачки.

Про це ж зазначено і в пункті 6.4.13 Іпотечного договору.

За змістом ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд також враховує, що з точки зору ч.ч. 1, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 263 ЦПК України судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 зазначено, що якщо спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір.

У зв`язку із зазначеним відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.

Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна.

Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог ст. 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.

Такої ж точки зору Верховний Суд притримується і в інших справах такої категорії, а саме: №917/1345/17 від 03 липня 2018 року, № 367/7110/14 від 09 січня 2020 року, № 662/397/15 від 08 червня 2021 року та інших.

З урахуванням цього приведена відповідачем інформація з приводу походження коштів на погашення кредиту не тягне за собою його одноособового права власності на квартиру, а є лише підставою для стягнення з позивачки коштів, отриманих у борг для придбання квартири.

Крім того, при цьому слід зазначити ту обставину, що квартира була придбана в лютому 2017 року, кошти в борг відповідачем були отримані в квітні 2018 року,а доказів часу погашення кредиту відповідач суду не надав.

При вирішенні спору суд також враховує наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України.

Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто позивач, з урахуванням визначених нормами процесуального законодавства принципів змагальності та диспозитивності, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

З урахуванням цього та наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки та відсутності підстав для задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

За змістом ч. 2 ст. 174 ЦК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Статтею 59 Конституції закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що при встановленні розміру гонорару адвоката враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З точки зору ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що в порядку виконання вимог ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачкою при зверненні до суду у позові було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

З матеріалів справи вбачається, що 04 серпня 2021 року між позивачкою та Адвокатським об`єднанням «Дірект» укладено договір №04-08 про надання правничої (правової) допомоги.

Додатковими угодами до договору сторонами узгоджувалася вартість виконаних робіт адвокатом.

На день ухвалення рішення розмір витрат на правову допомогу сторонами був узгоджений у сумі 14 950, 00 гр., які сплачені позивачкою відповідно до наданих до суду квитанцій.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач з клопотанням про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката до суду не звертався.

При визначенні розміру судових витрат, які підлягають відшкодуванню на користь позивача, суд також виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В свою чергу, в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року в справі № 509/5043/17 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З урахуванням цього, суд вважає понесені позивачкою витрати на правову допомогу співмірними із складністю справи, та їх стягнення на її користь.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір при зверненні до суду.

Що стосується витрат, пов`язаних з прибуттям у судове засідання, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

З урахуванням цього, підстави для стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з явкою представника позивачки до суду, відсутні.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 63,64, 65,69-72 СК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 133, 134, 137,138,141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Первісний позов задовольнити.

Поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 57,2 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 57,2 кв.м.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3 746, 20 гр. судового збору та 14 950, 00 гр. витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 : ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 травня 2023 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва