КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 759/2436/22
провадження № 22-ц/824/1599/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Кошель К. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року в складі судді П`ятничук І.В.,

встановив:

07.02.2022 ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Фумельова І. О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 2007 року користувався місцем №27 на автостоянці №4, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором №50-4 від 15.05.2007, укладеним між ним та КП «Екологія».

Вказаний договір передбачав можливість будівництва гаражів та їх експлуатації.

Згодом ОСОБА_1 за власні кошти, з відома та згоди КП «Екологія», на вказаному місці збудував гаражний бокс. 17.02.2017 на гараж був виготовлений технічний паспорт.

ОСОБА_1 мав право володіти та користуватися місцем №27 на автостоянці №4, на якому було зведено гараж, а тому він був власником матеріалів, з яких він був збудований.

02.10.2017 між ОСОБА_1 (як продавцем) та ОСОБА_2 ( як покупцем) було досягнуто домовленості про купівлю-продаж майнових прав на місце №27 на автостоянці №4, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Вартість майнових прав сторони оцінили в 3 800 доларів США, які ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 .

02.10.2017 ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 ключі від гаражного боксу (як будівельних матеріалів).

02.10.2017 між КП «Екологія» та ОСОБА_2 було укладено договір №4/27-1, предметом якого є обов`язки підприємства по збереженню транспортного засобу, що належить ОСОБА_2 , на вказаній автостоянці.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року (справа №759/9441/18) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти у розмірі 3 800 доларів США. Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не мав права продавати гараж, оскільки він не був зареєстрований як об`єкт нерухомого майна, а отже, ОСОБА_1 не був власником гаража та не мав правомочностей для укладання такого договору.

Враховуючи той факт, що договір купівлі-продажу майнових прав був виконаний сторонами, проте не був укладений у письмовій формі, наявні підстави для визнання такого правочину дійсним.

Посилаючись на положення ч.2 ст. 218 ЦК України, позивач просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу майнових прав на місце № 27 на автостоянці № 4, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 отримав право володіти і користуватись місцем № НОМЕР_1 на автостоянці № 4 та гаражем на вказаному місці як будівельними матеріалами, у зв`язку із відсутністю державної реєстрації такого як об`єкту нерухомого майна за правилами, встановленими ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Також просить вирішити питання про розподіл судових витрат.

Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом застосовано норми матеріального права, які не підлягали застосуванню.

Свої доводи обґрунтовує тим, що за результатами розгляду справи №759/9441/18 судом першої інстанції встановлена нікчемність договору, оскільки ОСОБА_1 не мав відповідних правомочностей на укладення договору купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_2 .

Вважає, що наявність вказаного судового рішення не має встановленої сили і може бути відхилене судом в разі наявності інших доказів, що доводять позицію сторони у справі.

Судом першої інстанції невірно застосовано положення статті 656 ЦК України, оскільки Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» не встановлено конкретних вимог до договору купівлі-продажу майнових прав, а тому слід застосовувати загальні положення про правочин.

Досліджені судом докази дають можливість стверджувати, що ОСОБА_2 достовірно знав, що гараж, який він купував, не є зареєстрованим як об`єкт нерухомості, розумів, що придбаває право користуватися паркомісцем на автостоянці із побудованим гаражем із стінами, дахом та технічним паспортом, а отже, знав про обсяг прав, які отримує, без обману і будь-якого примусу сплатив позивачу обумовлену суму коштів.

Додатково зазначає, що сторони обумовили предмет договору, суму договору, порядок його виконання та вжиття необхідних дій для реалізації такого, а тому такий договір слід визнати дійсним з усіма наслідками його укладання.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кузів Р. В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 травня 2007 року між КП «Екологія» (підприємство) та власником транспортного засобу ОСОБА_1 (автовласник) укладено договір №50-4 від 15.05.2007, за умовами якого підприємство бере на себе обов`язки по збереженню і охороні автомобіля на автостоянці №4, а автовласник зобов`язаний своєчасно проводити оплату за охорону автомобіля. Відповідно до п. 6.1.3 цього договору, договір автоматично вважається розірваним при вилученні земельної ділянки, на якій розміщена автостоянка.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року (справа №759/9441/18), яке набрало законної сили встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сторонами була досягнута домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу гаражу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 (споживче товариство «Мир-Сервіс»), продавець отримав грошові кошти від покупця за гараж в сумі 3 800 доларів США. З огляду на те, що продавець не мав у власності ніякого гаража, а відтак не мав права його продавати та отримувати кошти за товар, який йому не належав на праві власності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 800 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення еквівалентно 106 034,20 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що був власником майнових прав на володіння та користування місцем на автостоянці та гаражем на вказаному місці. У зв`язку з відсутністю державної реєстрації на об`єкт нерухомого майна, він був власником матеріалів, які були використані в процесі його будівництва. Оскільки договір купівлі-продажу майнових прав не був укладений у письмовій формі, проте виконаний його сторонами, наявні підстави для визнання його дійсним (ч.2 ст.218 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав на місце №27 на автостоянці №4, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за яким відповідач отримав право користуватися вказаним місцем та гаражем, як будівельними матеріалами, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належності йому майнових прав.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Аналізуючи вказані норми права, можна дійти висновку, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. Разом з тим не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року N 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач не довів, що він був наділений майновими правами, які надавали йому право отримати право власності на місце №27 на автостоянці №4 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також на гараж, побудований ним на вказаному місці, в майбутньому.

Факт укладення позивачем договору №50-4 від 15.05.2007, за яким йому було надано місце на автостоянці для зберігання автомобіля, технічний паспорт на гараж, яким підтверджено його фізичну наявність на момент його продажу відповідачу, а також сплата відповідачем грошових коштів за гараж не свідчать про виконання сторонами всіх передумов, необхідних й достатніх для набуття покупцем в майбутньому права власності на вказане майно.

Позивачем також не доведено, що земельна ділянка, на якій ним було побудовано гараж, була передана ПП «Екологія» для цієї мети.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин и першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2023 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк