Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
01 березня 2023 року
справа № 279/6558/21
провадження № 61-9186св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,своєю постановою від 01 березня 2023 року касаційну скаргу Коростенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 з поглибленням вивчення іноземних мов Житомирської області задовольнив частково, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 лютого 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Коростенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 з поглибленням вивчення іноземних мов Житомирської області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати за час відсторонення змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
З результатами касаційного розгляду і мотивами прийнятої постанови Верховного Суду не погоджуюся з таких міркувань.
Суть справи
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Коростенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 (далі - ЗОШ № 1) з поглибленням вивчення іноземних мов Житомирської області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати за час відсторонення і моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що наказом директора ЗОШ № 1 № 150-к від 05 листопада 2021 року її відсторонено від роботи за посадою вчителя початкових класів як таку, що відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» на строк до усунення причин, що його зумовили. Оплату праці вирішено здійснювати з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України.
Зазначений наказ вважає незаконним, оскільки ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, чи в будь-якому іншому документі, що підписані між нею та відповідачем, такого зобов`язання з її боку немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача щодо відсторонення від роботи з підстав відсутності згаданого щеплення. Вона жодних протипоказань до роботи не має, а тому оспорюваний наказ є незаконним. Щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 не є обов`язковим відповідно до приписів Закону України «Про захист від інфекційних хвороб», а тому відсторонення працівника з підстав частини другої статті 12 згаданого Закону є незаконним та безпідставним.
Крім того, вказала, що неправомірними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, розмір якої вона оцінила в 10 000,00 грн. Внаслідок неправомірного відсторонення від роботи вона була позбавлена засобів для існування, у зв`язку із чим зазнала значного стресу, порушився її усталений ритм життя, вона втратила спокій, погіршились відносини у сім`ї.
Просила суд:
визнати протиправним та скасувати наказ ЗОШ № 1 № 150-к про відсторонення її від роботи на посаді вчителя початкових класів ЗОШ № 1 та поновити її на роботі за займаною посадою;
стягнути на її користь з ЗОШ № 1 невиплачену заробітну плату за час відсторонення від роботи на посаді вчителя початкових класів ЗОШ № 1;
стягнути на її користь з ЗОШ № 1 моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн.
Судові рішення у справі
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від

08 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ЗОШ № 1 від 05 листопада 2021 року

№ 150-к про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Зобов`язано ЗОШ № 1 виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі середнього заробітку за час відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року по час допуску до роботи.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Судові рішення суду мотивовані тим, що сам наказ Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України) від 04 жовтня 2021 року № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» ( в подальшому Переліком).

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

У будь-якому випадку відповідно до пункту 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом МОЗ 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу МОЗ 11 серпня 2014 року № 551) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу МОЗ від 11 серпня 2014 року № 551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, є незаконним.

Враховуючи відсутність в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, він є таким, що підлягає скасуванню.

Тому вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу від 05.11.2021 №150-к про відсторонення її від роботи є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Арґументи касаційної скарги

У вересні 2022 року ЗОШ № 1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила рішення судів попередніх інстанцій скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що адміністрація ЗОШ № 1 діяла, керуючись виключно чинним законодавством, піклуючись про здоров`я всіх учасників освітнього процесу в період пандемії, з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом, що призвело до значної смертності населення від зазначеної інфекційної хвороби. Суд апеляційної інстанції констатував, що відсторонення позивача від роботи є втручанням у її право на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження та відсутні докази про наявність достатнього часу у позивача на вакцинацію з 08 листопада 2021 року, тобто з дати набрання чинності нормативно-правового акту про обов`язковість щеплення працівників закладів освіти від COVID-19. Позивачу не потрібен був час для вакцинування, оскільки вона 05 листопада 2021 року письмово відмовилась від проходження щеплення від COVID-19 та зобов`язалась після з`ясування застережень і протипоказань надати документи за місцем роботи, однак не надала жодного документу. Індивідуальне право відмовитися від щеплення позивачем ОСОБА_1 , яка є працівником закладу загальної середньої освіти, протиставляється загальному праву суспільства, інших вчителів, які провели у встановленому державою порядку щеплення, батьків, а також дітей, які перебувають у школі. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим у зв`язку з дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання. Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в цьому питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави. Тому інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_2 працює в ЗОШ № 1 вчителем початкових класів.

Наказом № 146-К від 19 жовтня 2021 року рекомендовано працівникам школи, які не мають абсолютних медичних протипоказань, пройти повний курс вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - СоV-2 та до 08 листопада 2021 року надати підтверджуючий документ. Також вказаним наказом попереджено про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України з дати набуття чинності наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, працівників школи, які не нададуть у зазначений термін підтверджуючих документів про повний курс вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом або документів, які підтверджують наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень.

Наказом ЗОШ № 1 від 05 листопада 2022 року № 150-К відсторонено

з 08 листопада 2021 року ОСОБА_1 від роботи за займаною посадою як таку, що відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» на строк до усунення причин, що його зумовили.

З наказом ЗОШ № 1 від 05 листопада 2021 року № 150-к ОСОБА_2 ознайомлена 08 листопада 2021 року.

З 08 листопада 2021 року ОСОБА_2 призупинено виплату заробітної плати.

Мотиви прийнятого судом касаційної інстанції судового рішення

При вирішенні зазначеної справи судом касаційної інстанції враховано висновки, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

Зокрема, процитовано такі правові позиції:

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

[…]Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку».

Обґрунтовуючи свої висновки, колегія суддів зазначила, що у справі, що переглядається:

при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що її відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує її право на працю;

суди встановили, що ОСОБА_2 працює в ЗОШ № 1 вчителем початкових класів; наказом ЗОШ № 1 від 05 листопада 2021 року № 150-к ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на період відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати;

суди не врахували, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, неможливість встановлення позивачу дистанційної/надомної форми організації праці тощо. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в оскарженій частині, проте помилилися щодо мотивів такого рішення. Тому судові рішення в цій частині належить змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Висловлюючи свою незгоду з результатами касаційного розгляду, виходжу з такого:

Вимога щодо врахування роботодавцем при відсторонені працівника від роботи у зв'язку з його відмовою від обов`язкового щеплення проти COVID-19 таких критеріїв, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням, на рівні закону чи підзаконних нормативних актів не встановлювалась. Вперше така вимога сформульована як правова позиція у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду, прийнятій після ухвалення у цій справі судових рішень судами першої і апеляційної інстанцій.

Дотримання роботодавцем зазначених критеріїв при відсторонені позивачки від роботи не було предметом доказування у справі. Про ці обставини не йшлося й у самій позовній заяві. Суди не могли враховувати ті обставини, про необхідність яких висловилась Велика Палата Верховного Суду вже після ухвалення судових рішень у цій справі.

Скасовуючи судові рішення у цій справі з посиланням на те, що суди не врахували, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми або можливості організації для позивача дистанційної роботи, колегія суддів не звернула уваги на те, що позивачка, яка є вчителем молодших класів, за характером своєї роботи (загальновідомо, що вчитель початкових класів мусить безпосередньо контактувати з учнями таких класів) має прямі соціальні контакти із дітьми, а тому у зв'язку з відмовою її від проходження щеплення від COVID-19 вона підлягала відстороненню від роботи. В цій ситуації виконуються умови для відсторонення позивачки від роботи, встановлені у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Якщо ж у суду касаційної інстанції не було достатніх відомостей про характер роботи позивачки для того, щоб визначитись чи має вона прямі соціальні контакти з учнями, необхідно було скасувати судові рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для з'ясування судом зазначених обставин.

Підсумовуючи викладене, вважаю, що судові рішення належало скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в позові або ж, виходячи з мотивів суду касаційної інстанції, скасувати їх з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя: М. М. Русинчук