Номер провадження: 22-ц/813/4354/23
Справа № 521/9826/21
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі суддів :

головуючої Орловської Н.В.,

суддів Приходько Л.А.,

Пузанової Л.В.

секретар Трофименко О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Морозова Ольга Станіславівна, на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

05 липня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в сумі 616 142,25 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 05 серпня 2019 року надав у позику відповідачу грошові кошти в розмірі 22 500 доларів США, безвідсотково, на строк до стягнення ОСОБА_1 боргу з ОСОБА_3 у розмірі 45 000 (сорок п`ять тисяч) доларів США. Вказані грошові кошти відповідач позичив для організації свого представництва у спорі щодо повернення боргу від ОСОБА_3 . На підтвердження отримання від позивача грошових коштів в борг відповідач склав розписку від 05 серпня 2019 року.

Наразі відповідачем стягнуто з ОСОБА_3 вищевказаний борг, що підтверджується постановою Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у справі №522/4512/14-ц, яка залишена без змін Верховним Судом. Проте, на момент звернення до суду з цим позовом грошові кошти в сумі 22500 доларів США відповідачем не повернуті.

Оскільки за офіційним курсом НБУ на день звернення з позовом 22500 доларів США становить 616 142,25 грн, тому позивач просить стягнути вказану суму з відповідача.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 616 142,25 гривень, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 6162 гривень.

Вказане судове рішення мотивовано тим, що факт отримання вказаних коштів ОСОБА_1 підтверджується належним чином засвідченою копією розписки від 05.08.2019 року. Сторони в судовому засіданні визнали той факт, що розписка від 05.08.2019 року була складена відповідачем ОСОБА_1 власноруч у двох примірниках. Оригінал розписки зберігається у позивача ОСОБА_2 .

Оскільки сторони договору позики визначили умовою повернення коштів «стягнення боргу з ОСОБА_3 в розмірі 45 000 доларів США», які стягнуті постановою Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у справі №522/4512/14-ц, проте позичені кошти так і не були повернуті відповідачем, тому суд з метою захисту майнових прав позивача дійшов висновку про наявність підстав для задоволення його позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Морозова Ольга Станіславівна, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 02.11.2022 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції апелянт зазначає, що згідно наявної в матеріалах справи копії розписки, складеної ОСОБА_1 , отримані від ОСОБА_2 кошти в розмірі 22500 доларів США він зобов`язується повернути після стягнення боргу в сумі 45 000 доларів США з ОСОБА_3 . Проте, станом на дату звернення з цим позовом жодних коштів від ОСОБА_3 відповідачем не отримано. Посилання на постанову Одеського апеляційного суду від 21.10.2019р. у справі №522/4512/14-ц апелянт вважає необґрунтованим, оскільки відповідно до змісту розписки дата повернення коштів не обумовлена лише винесенням судового рішення про стягнення боргу з ОСОБА_3 , а передбачає безпосереднє його стягнення, тобто фактичне отримання коштів. З огляду на викладене скаржник вважає, що строк виконання відповідачем зобов`язань за розпискою ще не настав.

Крім того, апелянт зазначає, що відповідач перебуває на диспансерному обліку лікаря психіатра, що викликає сумніви у обсязі його цивільної дієздатності та, як наслідок, відсутні підстави вважати, що під час написання розписки він повністю усвідомлював правові наслідки вказаного правочину та його зміст.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши на основі встановлених фактів і обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права у межах доводів апеляційної скарги та положень ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до таких висновків.

За змістом ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі з договорів. (ч.2 ст.509 ЦК України)

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. (ч.2 ст.1047 ЦК України)

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. (ч.1 ст. 1049 ЦК України)

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17 вказано, що «договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення. Суди попередніх інстанцій, встановивши, що сторонами справи не було доведено факту передання позикодавцем (відповідачем) грошових коштів позичальнику (позивачу), дійшли висновку, що наявні договори між позивачем та відповідачем в якості договорів позики є неукладеними».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».

Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Аналіз наведених норм законодавства та висновків Верховного Суду свідчить про те, що визначальною умовою для підтвердження укладання між сторонами договору позики є встановлення судом обставин, які підтверджують факт отримання позичальником грошових коштів за вказаним договором позики.

Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки, оригінал якої був досліджений 26.04.2023р. судом апеляційної інстанції, 05.08.2019 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 22 500 доларів США для організації свого представництва у спорі щодо повернення йому боргу ОСОБА_3 у розмірі 45 000 доларів США. Позичені грошові кошти ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 після стягнення боргу з ОСОБА_3 у розмірі 45 000 доларів США. (а.с.6)

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не заперечує факту складання ним зазначеної розписки, а також факту отримання ним у ОСОБА_2 позики в сумі 22 500 доларів США. Спірним у межах даної справи є питання щодо настання строку повернення ОСОБА_1 позики та, як наслідок, виникнення у відповідача відповідних зобов`язань.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. (ч.1 ст.530 ЦК України)

Як вбачається зі змісту розписки, складеної 05.08.2019р., сторонами обумовлено строк виконання ОСОБА_1 зобов`язання за договором позики шляхом повернення позичених у ОСОБА_2 коштів в сумі 22 500 доларів США після стягнення ОСОБА_1 боргу в сумі 45 000 доларів США з ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що питання про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 45 000 доларів США було предметом розгляду у справі №522/4512/14-ц.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21.10.2019р. у справі №522/4512/14-ц, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 22.02.2021р., позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти за договором позики в сумі 595 389,34 грн, а також три відсотки річних за час прострочення виконання зобов`язання в сумі 52 685,04 грн. (а.с.7-9)

Вказане судове рішення набрало законної сили, інформація про визнання його нечинним або скасування в матеріалах справи відсутня.

Таким чином, з 22.10.2019 р., тобто з наступного дня після ухвалення рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу, у останнього виникло зобов`язання щодо повернення ОСОБА_2 позики в сумі 22 500 доларів США, що відповідає умовам договору, оформленого розпискою від 05.08.2019р.

Доводи апелянта про те, що строк виконання ним зобов`язання перед ОСОБА_2 ще не настав, оскільки фактично грошові кошти від ОСОБА_3 ним не отримано, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказане твердження суперечить змісту розписки від 05.08.2019р.

Апеляційний суд наголошує, що строк виконання зобов`язання є істотною умовою договору, зміна якої в односторонньому порядку не допускається.

Враховуючи, що за змістом розписки від 05.08.2019р. сторонами обумовлено строк повернення позики ОСОБА_1 моментом стягнення ним боргу з ОСОБА_3 , а не моментом фактичного отримання від неї коштів, а судове рішення про таке стягнення набрало законної сили, тому строк виконання зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 слід вважати таким, що настав.

Відповідно до ч.2, 3 ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин щодо невиконання боржником ОСОБА_1 за договором позики від 05.08.2019р. зобов`язання, строк виконання якого настав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 22 500 доларів США, який визначено у еквіваленті по курсу Національного банку України в сумі 616 142,25 грн.

Оскільки справу розглянуто з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстави для її задоволенні відсутні.

Керуючись ст. ст.374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Морозова Ольга Станіславівна, залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 05 травня 2023 року.

Головуюча ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ Л.А.Приходько

________________ Л.В.Пузанова