Провадження № 2/185/31/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 січня 2023 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Болдирєвої У.М.,

з участю секретаря судового засідання Бублик А.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Мелешка І.В.

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Богуславської сільської ради, третя особа Друга павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

09 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач посилався на те, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 . До складу спадкового майна належить 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 . Через відсутність правовстановлюючих документів на це майно позивач не має можливості оформити свої спадкові права.

Рух по справі

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 був задоволений частково.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи не взяли до уваги, що стосовно майна, яке є предметом позову, за життя спадкодавця ОСОБА_6 було ухвалено рішення у справі № 2-403/07, яке набрало законної сили 18 березня 2008 року, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, розподіл сумісного майна подружжя.

Таким чином за життя спадкодавця ОСОБА_6 судом було прийнято рішення стосовно його права власності на спірне майно.

Також Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги клопотання ОСОБА_5 про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, а також заяву ОСОБА_1 про визнання поважними причин пропуску ним строку позовної давності, не зробили висновків з цього питання і не встановили початок строку позовної давності.

У підготовчому засіданні подано відзив на позов, який містить клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.

26 серпня 2021 року позовні вимоги були зменшені та викладені наступним чином:

1.Визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Богуславської сільської ради № 197 від 03 жовтня 2012 року про оформлення права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 без урахування права спільної часткової власності ОСОБА_6 ,

2.Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Богуславською сільською радою 12 листопада 2012 року на ім`я ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

3.Визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

4.Визнати за позивачем право власності на 1/2 частку земельної ділянки для обслуговування будинку та господарських споруд, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 26 серпня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, ухвалою від 08 грудня 2021 року провадження у справі було зупинено до залучення до участі у справі правонаступників відповідача.

Ухвалою від 24 травня 2022 року провадження у справі було поновлено, витребувано копію спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 .

З матеріалів спадкової справи видно, що з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись дочка померлої ОСОБА_4 та онук померлої ОСОБА_3 .

Також у матеріалах спадкової справи міститься довідка № 4135 від 22 листопада 2021 року, видана виконкомом Богданівської сільської ради, згідно якої ОСОБА_5 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 мешкала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Разом з нею проживали та були зареєстровані: син ОСОБА_2 , онук ОСОБА_3 .

Відомості про видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину у матеріалах спадкової справи відсутні.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина 3 статті 1268 Цивільного кодексу України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 Цивільного кодексу України).

Такими чином спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті відповідача ОСОБА_5 , є ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Ухвалою від 25 серпня 2022 року залучено до участі у справі правонаступників відповідача ОСОБА_5 : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, причину неявки не повідомили, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що не заперечує проти позовних вимог, будь-яких пояснень стосовно своєї позиції по справі не надав.

Від представників виконкому Богуславської сільської ради та Другої павлоградської державної нотаріальної контори надійшли заяви про розгляд справи у їхню відсутність.

Позиція позивача

Позивач зазначає, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

За життя ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 з 30 квітня 1961 року по 13 грудня 2002 року. В період шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 побудували житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Тому цей будинок є спільним сумісним майном подружжя. Незважаючи на це, виконавчий комітет Богуславської сільської ради рішенням № 197 від 03 жовтня 2012 року оформив право власності на будинок за ОСОБА_5 і видав свідоцтво про право власності від 12 листопада 2012 року.

Житловий будинок побудований у 1971 році, запис у погосподарській книзі визнавався на той час актом органу влади, що підтверджує право власності. Тому виданий Богуславською сільською радою витяг з погосподарської книги станом на 01 січня 2006 року підтверджує право спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Заперечення відповідача

Відповідачем ОСОБА_5 було подано заперечення, за змістом якого вона позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що 17 квітня 1963 року їй був подарований будинок, який був нею переобладнаний у період з 1971 по 2012 рік, були побудовані нові господарські споруди. Фактично житловий будинок був повністю введений в експлуатацію 12 листопада 2012 року. У період з 1971 по 2012 рік, коли відбувалося переобладнання будинку вони з ОСОБА_6 фактично не перебували у шлюбних відносинах, не мали сумісного бюджету, своїми власними коштами розпоряджалися на власний розсуд. 13 грудня 2002 року шлюб між ними офіційно розірваний. Житловий будинок АДРЕСА_1 був введений в експлуатацію і зареєстрований вже після смерті ОСОБА_6 , який за життя не звертався з позовом до ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на частку будматеріалів, які були використані на будівництво житлового будинку.

На час відкриття спадщини, а саме 23 червня 2010 року спадкодавець ОСОБА_6 не був власником житлового будинку, оскільки будинок ще не був введений в експлуатацію.

Крім того відповідач посилалася на пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , трирічний строк звернення до суду закінчився 02 червня 2014 року.

За змістом статті 55 ЦПК України, правонаступник сторони померлої фізичної особи може бути залучений до участі у справі на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Правонаступники померлої відповідачки ОСОБА_5 були залучені до участі у справі на стадії розгляду справи по суті, вже після того, як суд заслухав вступне слово учасників справи та їх представників, з`ясував позицію сторін по справі та обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Тому суд приймає до уваги саме ті заперечення проти позову, які викладені у відзиві ОСОБА_5 .

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено і не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом до майна померлого ОСОБА_6 , належним чином прийняв спадщину.

Предметом спору є 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивач посилається на те, що зазначений будинок є спільним сумісним майном подружжя, оскільки був збудований у період шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , тому 1/2 частка цього будинку входить до спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_6 .

20 листопада 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Другої павлоградської державної нотаріальної контори з письмовою заявою про видачу спадщини за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 . Цього ж дня ОСОБА_1 отримав лист державного нотаріуса за вихідним номером 1238/02-14 за змістом якого свідоцтво про право на спадщину не може бути видане у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно (том 1 а.с.14).

Саме з дати фактичної відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто з 20 листопада 2012 року, починається перебіг позовної давності щодо вимог про визнання права власності на спадкове майно. Трирічний строк позовної давності закінчувався 20 листопада 2015 року.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно 09 листопада 2015 року, тобто до закінчення трирічного строку позовної давності, що підтверджується відміткою суду про одержання позовної заяви (том 1 а.с.2). Таким чином строк загальної позовної давності позивачем не пропущений.

Спадкодавець ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 30 квітня 1961 року по 13 грудня 2002 року.

17 квітня 1963 року ОСОБА_5 був подарований житловий будинок (том 1 а.с. 49), який ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зруйнували і побудували на його місці новий будинок. Зазначена обставина встановлена Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у рішенні від 13 січня 2006 року, ухваленому за результатами розгляду позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про вселення у жилий дім та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання усного договору найму жилого приміщення (том 1, а.с.7-8).

Таким чином за життя ОСОБА_6 намагався захистити своє право на будинок, зокрема звернувся з позовом про вселення. Судом були задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 , оскільки відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, який діяв на момент виникнення правовідносин між сторонами, домоволодіння АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, оскільки побудоване ними за спільні кошти під час перебування у шлюбі. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 було відмовлено, оскільки ОСОБА_6 є співвласником домоволодіння і має право ним користуватися.

Тобто станом на день розгляду судом справи про вселення (13 січня 2006 року) спірний будинок вже був збудований і знаходився у фактичному користуванні колишнього подружжя ОСОБА_7 .

Крім того у провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , Павлоградської районної державної адміністрації про визнання права власності на майно, розподіл сумісного майна подружжя (том 1, а.с.42-45).

Згідно заявлених позовних вимог ОСОБА_6 просив визнати за ним та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , поділити це майно в натурі. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області, ухваленим у березні 2008 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудовані споруди в домоволодінні АДРЕСА_1 , поділ домоволодіння та визнання права власності на частину цього домоволодіння. При цьому апеляційний суд послався на необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем не надано висновків управління містобудування та архітектури, санепідстанції, пожежного нагляду, МБТІ відносно не введених в експлуатацію господарських споруд на подвір`ї.

Також ОСОБА_6 10 червня 2009 року було подано письмову заяву голові Богуславської сільської ради, за змістом цієї заяви ОСОБА_6 просив зареєструвати самовільно збудоване домоволодіння по АДРЕСА_1 як сумісну власність колишнього подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , видати йому свідоцтво про право власності на це домоволодіння (том 1 а.с.172).

04 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Богуславської сільської ради, в якій повідомив, що є спадкоємцем ОСОБА_6 і між ним та ОСОБА_5 існує спір з приводу 1/2 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , тому ОСОБА_1 просив зупинити оформлення права власності на ОСОБА_5 на житловий будинок до остаточного вирішення спору про визначення спадкового майна (том 2 а.с.52).

Матеріали справи не містять відомостей про надання сільською радою будь-яких відповідей на ці заяви.

Виконкомом Богуславської сільської ради 12 листопада 2012 року було видано ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконкому Богуславської сільської ради від 03 жовтня 2012 року (том 1, а.с.16).

28 листопада 2012 року КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» було здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 12 листопада 2012 року, виданого виконкомом Богуславської сільської ради (том 1 а.с.17).

Згідно з даними технічного паспорту на будинок будівництво здійснювалося у період з 1971 по 1992 рік (том 1 а.с.18-20).

Норми права, які застосував суд

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Богуславською сільською радою надано витяг з погосподарської книги, згідно якого житловий будинок по АДРЕСА_1 перебуває у приватній власності ОСОБА_5 станом на 01 січня 2006 року (том 2 а.с.131).

Таким чином право приватної власності на спірний будинок було зареєстроване у погосподарській книзі сільської ради згідно законодавства, що діяло на час побудови цього будинку.

При цьому під час здійснення будівництва цього будинку ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . У цей період діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України.

Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного

заробітку.

Згідно статті 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з частиною 2 статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

З матеріалів справи видно, що спірний будинок був подарований ОСОБА_5 у 1963 році, після чого в період шлюбу з ОСОБА_6 будинок був зруйнований і побудований заново.

ОСОБА_5 не надано належних доказів того, що будівництво здійснювалося виключно в період роздільного проживання з ОСОБА_6 і виключно за її особисті кошти. Правонаступниками ОСОБА_5 також не надано таких доказів.

За життя ОСОБА_6 намагався захистити своє порушене право власності на частку цього будинку, звертаючись з відповідним позовом до ОСОБА_5 , а також шляхом звернення до виконкому Богуславської сільської ради з заявою про реєстрацію самочинно збудованого будинку (заява від 10 червня 2009 року, том 1, а.с.172).

Проте з невідомих причин право власності не було зареєстровано сільською радою за зверненням ОСОБА_6 , а вже після його смерті право власності на будинок було зареєстровано за ОСОБА_5 згідно її заяви.

Згідно з частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З технічного паспорту на спірний житловий будинок видно, що будівництво здійснювалось у період 1971 по 1992 рік (том 1 а.с.18-20), таким чином будівництво було завершене у 1992 році, на той час державна реєстрація житлових будинків здійснювалася згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Право власності на будинок підтверджувалося відповідним записом у погосподарській книзі сільської ради.

Наявність такого запису у погосподарській книзі підтверджується випискою, наданою виконкомом Богуславської сільської ради (том 2 а.с.131).

Тому право власності на спірний житловий будинок набуто подружжям ОСОБА_7 у 1992 році, підтверджено записом у погосподарській книзі згідно діючого на той час законодавства, тому будинок є спільною сумісною власність подружжя ОСОБА_7 .

Виконкомом Богуславської сільської ради не подано відзив на позов, згідно заяви від 18 квітня 2019 року № 255/2-12 проти позовних вимог Богуславська сільська рада не заперечує (том 2 а.с.107). Таким чином сільською радою визнається факт набуття спірного будинку у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Згідно статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тому до позивача перейшло право спадкодавця ОСОБА_6 на захист свого права на частку у спільному сумісному майні подружжя, до якого належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Право власності на цей будинок зареєстровано за ОСОБА_5 згідно рішення виконкому Богуславської сільської ради.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 928219, виданого 23 січня 2009 року, ОСОБА_5 належить земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташована за адресою будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Богуславської сільської ради № 7/44 від 22 грудня 1995 року (том 1 а.с.46).

Позивач просить захистити своє порушене право таким чином:

-Визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Богуславської сільської ради № 197 від 03 жовтня 2012 року про оформлення права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 без урахування права спільної часткової власності ОСОБА_6 ,

-Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Богуславською сільською радою 12 листопада 2012 року на ім`я ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

-Визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

-Визнати за позивачем право власності на 1/2 частку земельної ділянки для обслуговування будинку та господарських споруд, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 .

Обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права є неналежним з наступних підстав.

Позивач посилається на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Згідно з частиною 1 статті 1226 Цивільного кодексу України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За змістом статті 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином для реалізації права на спадкування частки у праві спільної сумісної власності подружжя необхідно насамперед здійснити визначення часток подружжя у спільній сумісній власності.

Тобто для належного захисту свого порушеного права позивачу, який є спадкоємцем померлого ОСОБА_6 на заповітом, необхідно було звернутися з позовом про визначення частки померлого ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку. На підставі рішення суду про визначення частки померлого спадкодавця у праві спільної сумісної власності на майно нотаріусом може бути видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані зокрема у постанові ВП ВС від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Визначення частки померлого спадкодавця у праві спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно є найбільш ефективним та раціональним способом захисту порушеного права спадкоємця за заповітом. За наявності такого судового рішення нотаріусом може бути видано свідоцтво про право на спадщину без необхідності визнання судом недійсними правовстановлюючих документів та визнання права власності в порядку спадкування.

Однак позивачем не заявлено вимоги про визначення часток померлого спадкодавця у праві спільної сумісної власності на будинок та земельну ділянку.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Розподіл судових витрат

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Позивачем понесені судові витрати на сплату судового збору. Зазначені витрати слід покласти на позивача, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 264-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Богуславської сільської ради, третя особа Друга павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно.

Судові витрати на сплату судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у Дніпровський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

- ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

- ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

- ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ,

- ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий,

-Виконавчий комітет Богуславської сільської ради, Дніпропетровська область, Павлоградський район, село Богуслав, провулок Партизанський, 10, ,

-Друга павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Дніпропетровська область, місто Павлоград, вулиця Харківська, будинок 114, .

Суддя У.М. Болдирєва