ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 669/427/22

Провадження № 22-ц/4820/667/23

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Цугель А.О.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу № 669/427/22 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2023 року (суддя Давидюк О.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення суми страхового відшкодування.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказувала, що 28.03.2020 близько 21 год 44 хв у с. Семенів по вул. Центральній Білогірського району Хмельницькій області відбулася дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП), у якій автомобіль марки ВАЗ 2106 д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень загинув. Внаслідок ДТП було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000136 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 2106 д.н.з. НОМЕР_1 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у Приватному акціонерному товариству «Страхова група «ТАС» (надалі АТ «СГ «ТАС») за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 6808515, який діяв на момент настання ДТП 28.03.2020.

Позивачка вказувала, що є дружиною загиблого ОСОБА_3 , а тому у зв`язку з його смертю їй спричинена шкода по втраті годувальника. І 03.02.2021 відповідачем було здійснено страхову виплату на відшкодування моральної шкоди в зв`язку із смертю потерпілого у розмірі 18892 грн.

Таким чином, позивачка просила суд стягнути з АТ «СГ «ТАС» 85014 грн страхового відшкодування в зв`язку із втратою годувальника.

Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з АТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_1 85014 грн страхового відшкодування, пов`язаного із смертю потерпілого. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, АТ «СГ «ТАС» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з відповідача 85014 грн шкоди в зв`язку із втратою годувальника згідно Поліса АО/680855, не врахувавши, що АТ «СГ «ТАС» раніше сплачено на користь доньки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , інваліда 1 групи з дитинства шкоду, завдану втратою годувальника та моральну шкоду в сумі 188920 грн та на користь сина померлого ОСОБА_5 - НОМЕР_2 грн моральної шкоди. Відповідач вказує, що загалом ним сплачено страхових виплат по ДТП по втраті годувальника та моральної шкоди в загальній сумі 226 704 грн. Зазначене свідчить, що вимога позивачки про стягнення страхового відшкодування в розмірі 85014 грн, перевищує страхову суму та є порушенням норм матеріального права, а саме ст 9, 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідач вказує, що ОСОБА_1 не доведено її потребу у матеріальній допомозі, передбачену ст. 202 СК України та те, що померлий ОСОБА_3 її утримував і надавав матеріальну допомогу, яка була основним і постійним джерелом існування позивачки. Також судом не враховано, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, тому відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування на умовах, встановлених ОСОБА_1 .

Зважаючи на викладене, АТ «СГ «ТАС» просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч 1, 2, 5 ст 263 ЦПК України).

Так, суд першої інстанції вірно виходив з того, що вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року у кримінальному провадженні №0000136 від 29.03.2020, що набрав законної сили 14.04.2021 встановлено, 28 березня 2020 року біля 21 год 44 хв ОСОБА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості технічно справним автомобілем «ВАЗ 2106» реєстраційний номер НОМЕР_3 зі швидкістю близько 70 км/год по вул. Центральній в напрямку вул. Миру в межах населеного пункту с. Семенів Білогірського району Хмельницької області, в порушення вимог п. п. 2.9 (а), 12.2, 12.3, 12.4, 13.1 Правил дорожнього руху не вибрав безпечної для руху швидкості, перевищив максимально дозволену швидкість руху в населених пунктах, яка становить не більше 50 км/год, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, при виникненні перешкоди для свого руху у вигляді велосипедиста ОСОБА_3 , який рухався в попутному напрямку в межах його смуги руху дорожнім велосипедом «Аіст», не дотримався безпечної дистанції і безпечного інтервалу з велосипедистом ОСОБА_3 та через знижену реакцію внаслідок перебування в стані алкогольного сп?яніння не відреагував на перешкоду для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об?їзду перешкоди, в результаті чого передньою правою частиною автомобіля допустив наїзд на задню частину велосипеда та велосипедиста ОСОБА_3 .

Внаслідок вчинення ОСОБА_2 наїзду автомобілем «ВА3 2106» реєстраційний номер НОМЕР_3 на велосипедиста ОСОБА_3 , останній отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: багатофрагментарний вдавлений перелом кісток склепіння та основи черепа, субарахноідальний крововилив, забій речовини головного мозку, крововилив в шлуночки мозку, садна в лобно-тім?яно-скроневій ділянці голови справа та в потиличній ділянці голови в проекції потиличного бугра, крововилив на внутрішній поверхні шкіри голови; закритої травми грудної клітки: перелом 2,3,4,5,6,7,8 ребер по біляхребетній лінії зліва, переломи 2,3,4,5,6,7 ребер зліва по передньо-аксилярній лінії, перелом 5-го ребра справа по лопатковій лінії, які небезпечні для життя в момент заподіяння і знаходяться в прямому причинному зв?язку з настанням смерті ОСОБА_3 (а.с. 14-23, 80-85).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 2106 реєстраційний номер НОМЕР_3 за спричинену шкоду майну, здоров?ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у АТ «СГ «ТАС» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AO 6808515 (а.с. 27, 37).

Позивачка ОСОБА_1 є дружиною загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 (а.с. 90).

Відповідно до довідки Білогірської селищної ради Хмельницької області від 05.12.2022 № 7203 на день смерті ОСОБА_3 в склад його сім?ї входила дружина ОСОБА_1 (а.с. 89).

02.02.2021 представником позивачки за довіреністю ОСОБА_6 було повідомлено АТ «СГ «ТАС» про настання страхового випадку і направлено заяву на виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника та 22.02.2021, 01.03.2021, 07.09.2021, 22.11.2021 та 24.11.2021 направлено на адресу відповідача заяви про долучення документів на виплату страхового відшкодування (а.с. 29-30, 31-36).

Листом АТ «СГ «ТАС» від 02 грудня 2021 року за № 24404/7121 відмовлено ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника з підстав недоведеності потреби ОСОБА_1 в утриманні та факт утримання позивачки її чоловіком і їй виплачено 18892 грн моральної шкоди, заподіяної смертю чоловіка (а.с. 37).

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з АТ «СГ «ТАС» на користь позивачки страхову виплату в зв`язку із втратою годувальника, суд першої інстанції виходив з того, що цивільно- правова відповідальність винної у ДТП особи була застрахована у АТ «СГ «ТАС» і, враховуючи те, що ОСОБА_1 на момент ДТП була непрацездатною та перебувала на утриманні потерпілого ОСОБА_3 , а також те, що на утриманні останнього була непрацездатна дочка потерпілого ОСОБА_4 , тому наявні підстави для задоволення позову і стягнення на користь позивачки 85014 грн страхової виплати, виходячи із обрахунку: 170028 грн. (4723 грн (мінімальна заробітна плата на дату ДТП) х 36 / 2).

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В силу положень статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно положень пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1200 ЦК України встановлено, що у разі смерті потерпілого, право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується, крім інших: чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.

Відповідно до частини 3 статті 1200 ЦК України особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника та інших доходів.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував (частина друга статті 1200 ЦК України).

Разом з тим, до відносин, що випливають із обов`язкового страхування поряд із положеннями цього Кодексу застосовуються положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закон № 1961-IV).

Так, в силу статті 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-IV ).

Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема шкода пов`язана із смертю потерпілого (стаття 23 Закону № 1961-IV) .

Відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Голослівними є доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, оскільки судом першої інстанції не враховано положення Закону № 1961-IV та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15 і Верховного Суду Другої судової палати Касаційного кримінального суду, що викладені в постанові від 11 лютого 2020 року в провадженні №51-307км19.

Так, при постановленні оскаржуваного судового рішення судом враховано положення статті 9 Закону № 1961-IV, відповідно до якого страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування та правові висновки, що викладено у зазначених вище судових рішеннях.

А судом першої інстанції під час розгляду справи у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України оцінено усі надані учасниками справи докази і суд, керуючись положеннями пункту 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV та врахувавши наявність двох утриманців померлого в ДТП ОСОБА_3 , прийшов до вірного висновку, що регламентна виплата по втраті годувальника у визначеному законом мінімальному розмірі 170028 грн (4723 грн (мінімальна заробітна плата на дату ДТП) х 36) підлягає розподілу в рівних частках на двох утриманців (непрацездатну дружину ОСОБА_1 та непрацездатну дитину ОСОБА_4 ).

Доказів виплати непрацездатній доньці померлого ОСОБА_4 страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника в розмірі 170028 грн відповідачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України суду першої інстанції надано не було, а тому районний суд, встановивши наявність двох утриманців померлого у ДТП ОСОБА_3 та врахувавши мінімальний розмір регламентної виплати по втраті годувальника прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не приймає нових доказів, приєднаних як додатки до апеляційної скарги АТ «СГ «ТАС», виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частинами першою - другою статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до частини першої, пунктів 5, 6 частини третьої, пункту 1 частини п`ятої статті 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен містити, зокрема, заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, а також перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання. До відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

У частинах сьомій, восьмій статті 178 ЦПК України зазначено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частинами третьою - п`ятою, восьмою статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати до суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

При поданні доказів учасник справи має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Також у пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

За змістом статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У справі, що переглядається, ухвалою від 06 червня 2022 року Білогірський районний суд відкрив провадження у цій справі №669/427/22 та вирішив здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Роз`яснив відповідачу його право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали надіслати до суду відзив на позовну заяву, письмові докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позову, але не пізніше 08.08.2022 та роз`яснив учасникам справи, що останні зобов`язані відповідно до ст 43, 83 ЦПК України надати усі наявні у них докази та не приховувати такі в строк не пізніше 10.08.2022 (а.с.48).

АТ «СГ «ТАС» 30.06.2022 направило на адресу суду відзив на позов та копію страхового акту №13030/33/721 від 02.12.2021, розрахунок суми страхового відшкодування щодо виплати ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 18892 грн, що є додатком №1 до страхового акту №13030/33/721 від 02.12.2021, копію судового рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 18.05.2022, клопотання про відкладення розгляду справи, копію листа Торгово - промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 та докази направлення позивачці перелічених документів (а.с. 52-67).

30.08.2022 та 08.09.2022 представник відповідача направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи з підстав введення в Україні воєнного стану (а.с.70, 75).

Будь - яких інших клопотань, в тому числі і щодо поновлення або продовження строку для подання доказів, до дати ухвалення оскаржуваного судового рішення стороною відповідача заявлено не було.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 756/671/19 (провадження № 61-12536св20) зроблено висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, передбачає наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії.

Отже, з дати отримання відповідачем копії ухвали районного суду про відкриття провадження у справі, а АТ «СГ «ТАС» не заперечує факту отримання цієї ухвали, відповідач не був позбавлений можливості здійснювати захист своїх прав шляхом подання доказів разом із відзивом на позовну заяву в порядку самопредставництва.

Апеляційний суд вважає, що такі докази, як страховий акт №10382/33/721 від 30.09.2021 відносно одержувача страхового відшкодування ОСОБА_4 , розрахунок суми страхового відшкодування, що є додатком №1 до страхового акту №10382/33/721 від 30.09.2021, платіжне доручення №216709 від 04.10.2021; страховий акт №10075/33/721 від 22.09.2021 відносно одержувача страхового відшкодування ОСОБА_5 , розрахунок суми страхового відшкодування, що є додатком №1 до страхового акту №10075/33/721 від 22.09.2021, платіжне доручення №215311 від 28.09.2021 створені до дати відкриття провадження у цій справі (06 червня 2022 року), видані та складені працівниками АТ «СГ «ТАС» і мали знаходитися у відповідача, тому жодних перешкод у їх поданні до суду першої інстанції у встановлені судом та процесуальним законодавством строки АТ «СГ «ТАС» не мало.

Такі докази, як страховий акт №13030/33/721 від 02.12.2021 відносно одержувача страхового відшкодування ОСОБА_1 , розрахунок суми страхового відшкодування, що є додатком №1 до страхового акту №13030/33/721 від 02.12.2021, платіжне доручення №241810 від 11.01.2022 наявні у матеріалах справи.

Отже, строк на подання доказів для відповідача сплив 10 серпня 2022 року та станом на день їх подання до суду апеляційної інстанції, 14 лютого 2023 року, тривалість періоду пропуску процесуального строку становила 6 місяців. АТ «СГ «ТАС» не заявляло будь-яких клопотань та не довело існування об`єктивних обставин, що унеможливили подання таких доказів до суду першої інстанції у встановлені процесуальним законодавством строки.

А тому, з огляду на наведене, аргументи апляційної скарги про незаконність оскаржуваного судового рішення в частині порушення судом норм процесуального права, а саме не встановлення усіх обставин справи є такими, що не заслуговують на увагу.

Судова колегія вважає безпідставними твердження апелянта про незаконність судового рішення в частині недоведеності фактів перебування позивачки на утриманні у померлого в результаті ДТП ОСОБА_3 та надання останнім такої допомоги позивачці. Адже районним судом при постановленні оскаржуваного судового рішення було оцінено надані сторонами докази, а саме: копію пенсійного посвідчення ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 , довідку про доходи №001082/16434 ОСОБА_1 , довідку про доходи №МКОО-000010 від 10.02.2021 ОСОБА_3 за період з 01.01.2019 по 27.03.2020, довідку Білогірської селищної ради за №7203 від 05.12.2022, копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 10.01.2009 серія НОМЕР_6 і суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачка на час смерті потерпілого ОСОБА_3 перебувала на утриманні останнього, адже потребувала матеріальної допомоги, яку надавав їй потерпілий.

І ці твердження апеляційної скарги зводяться до незгоди із оцінкою судом доказів та тлумачення їх апелянтом на власну користь.

А посилання АТ «СГ «ТАС» про те, що для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць (1638 грн) є голослівними, адже отримання ОСОБА_1 пенсії в розмірі по 2000 грн в місяць, що є більшим встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць автоматично не свідчить, що вона не потребувала матеріальної допомоги від чоловіка ОСОБА_3 , який загинув під час ДТП.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41)) про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. І, як наслідок, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» залишити без задоволення.

Рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 березня 2023 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай