Справа № 524/1145/22
Провадження №2/524/142/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2023 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді - Предоляк О.С.,

при секретарі судового засідання - Лапік К.В.,

за участю представника позивача-відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці в порядку загального провадження об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 про стягнення зі спадкоємця суми попередньої оплати за квартиру та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , у якому просить стягнути зі спадкоємця неповернуту спадкодавцем суму попередньої оплати за квартиру у розмірі 7850 доларів США.

В обґрунтування позову зазначає, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 25.02.2005 року ОСОБА_5 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Восени 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 досягнута домовленість про продаж на користь ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 , на виконання якої остання передала брату - ОСОБА_5 кошти в розмірі 8000 доларів США в рахунок оплати вартості нерухомості, що підтверджується розпискою від 01.10.2013 року. Оскільки грошові кошти передані в рахунок оплати вартості квартири, то вони є попередньою оплатою - авансом.

30.12.2014 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_2 , а він прийняв від неї усі права, що їй належали у правовідносинах із ОСОБА_5 та він став новим кредитором у правовідносинах із ОСОБА_5 . Заміну кредитора оформлено письмово - договором. Вважає, що між ним та ОСОБА_5 фактично мали місце договірні зобов`язання.

Станом на квітень 2021 року квартира АДРЕСА_1 у його власність передана не була. Натомість, 22.04.2015 року, 02.12.2015 року та 02.10.2018 року йому через ОСОБА_4 частково повернуто кошти на загальну суму 150 доларів США, по 50 доларів США кожного разу. Як наслідок, станом на квітень 2021 року розмір заборгованості становить 7850 доларів США.

З метою захисту своїх прав, у квітні 2021 року, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення неповернутої суми попередньої оплати за квартиру. Ухвалою Автозаводського районного суду м.Кременчука від 28.07.2021 року у справі № 536/665/21 відмовлено у відкриті провадження. Як зазначено в судовому рішенні ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою від Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 23.07.2021 №11492/01-32.

Наголошує, що до вказаного моменту він як кредитор не був повідомлений про відкриття спадщини після ОСОБА_5 . Станом на 07.02.2022 року сума попередньої оплати за квартиру йому не повернута. Враховуючи викладене вимушений звернутись з вказаним позовом до ОСОБА_3 , яка є донькою ОСОБА_5 та відповідно спадкоємцем першої черги за законом.

Ухвалою суду від 01.09.2022 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

19.09.2022 року відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_2 у якому просить відмовити у задоволенні позову (том 1 а.с. 114-120). Вважає, що викладені ОСОБА_2 у позовній заяві обставини є вигаданими, а надані документи на підтвердження позовних вимог - підробленими з метою створення штучних підстав для покладення на неї цивільно-правових зобов`язань. По-перше, в дійсності не існувало угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , предметом якої була купівля-продаж квартири АДРЕСА_1 . По друге, їй не відомо, чи дійсно підпис від імені ОСОБА_5 в розписці від 01.10.2013 року належить її батьку та чи отримував він відповідні кошти.

Оскільки ОСОБА_4 є сестрою ОСОБА_5 , вона не могла не знати, що вказана квартира належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , кожному по 1/3 частці. Тому ОСОБА_3 не міг одноособово продати зазначену квартиру.

Також, вважає фіктивним та штучно створеним «заднім числом» документ про повернення боргу ОСОБА_5 за розпискою від 01.10.2013 року, про що свідчить: вказівка на те, що гроші повертає не ОСОБА_7 , а ОСОБА_4 , яка не наділена повноваженнями діяти від його імені; документ про повернення коштів складений відразу за трирічний період, за відсутності окремих розписок, складених у відповідні періоду часу; в документі зазначено, що ОСОБА_5 через ОСОБА_4 повернув 50 доларів США 02.10.2018 року, хоча він помер ще в грудні 2015 року; не зазначена дата складання документу.

Крім того, договір про відступлення права вимоги між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , викладений у вигляді не поіменованого письмового документу є недійсним правочином з причин порушення нотаріальної форми правочину та відсутності дійсного права вимоги, яке могло бути відступлене.

За твердженням позивача, він набув статусу нового кредитора по відношенню до ОСОБА_5 30.12.2014 року, а з позовною заявою вперше звернувся 30.12.2014 року, тобто більше ніж через 6 років. Вважає, що ОСОБА_2 не пред`явив вимоги до спадкоємця, у строки, встановлені ч.ч. 2.3 ст. 1281 ЦК України та не довів, що не знав і не міг знати про відкриття спадщини, а тому до спірних правовідносин мають застосовуватись вимоги ч. 4 ст. 1281 ЦК України.

29.09.2022 року позивачем ОСОБА_2 подано відповідь на відзив відповідача ОСОБА_3 (том 1 а.с. 129-133). Зазначає, що після отримання коштів ОСОБА_5 та видачі ним розписки договір купівлі-продажу квартири укладений не був. За вказаного кошти у розмірі 8000 доларів США передані ОСОБА_4 . ОСОБА_5 є авансом, який підлягає поверненню.

Наголошує, що про смерть ОСОБА_5 до відмови у відкриті провадження ухвалою суду від 28.07.2021 року йому відомо не було.

Вказує, що повернення коштів 22.04.2015 року та 02.12.2015 року мало місце за обізнаності та за волевиявлення ОСОБА_5 . Щодо повернення коштів 02.10.2018 року, то в силу того, що йому не було відомо про відкриття спадщини, при цьому ОСОБА_4 не повідомила, що кошти віддають спадкоємці, відповідний запис зроблено за змістом аналогічно двом попереднім.

Щодо відступлення права вимоги за розпискою від 01.10.2013 року, зазначає, що вказаний правочин не підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Зазначає, що у зошиті з оригіналом розписки ОСОБА_5 від 01.10.2013 року на наступному за розпискою аркуші ОСОБА_4 як первісним кредитором та ним як новим кредитором складено документи в яких викладено зміст домовленості про відступлення прав вимоги за вищевказаною розпискою. На наступному вільному аркуші здійснено запис «Облік повернення боргу ОСОБА_5 за розпискою від 01.10.2013 року».

03.10.2022 року третьою особою ОСОБА_4 подано письмові пояснення (том 1 а.с. 143-144). Зазначає, що 01.10.2013 року передала брату ОСОБА_5 8000 доларів США в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_1 , про що ОСОБА_5 власноруч написав розписку датовану 01.10.2013 року. Ні в 2013, ні в 2014 році договір купівлі-продажу квартири укладено не було. У відповідь на її звернення щодо необхідності укладення договору купівлі-продажу або повернення коштів, її рідний брат - ОСОБА_5 наголошував, що домовленість відносно купівлі-продажу в силі та просив відтермінувати її укладення. У грудні 2014 року вона відступила усі належні їй права у вище описаних правовідносинах ОСОБА_2 , що документально оформлено у письмовій формі, у тому самому зошиті в якому містилась розписка.

У 2015 році ОСОБА_5 , повернув ОСОБА_2 100 доларів США, рівними частинами по 50 доларів США кожного разу, у рахунок боргу. Кошти в обох випадках передавав через неї. ОСОБА_3 була обізнана про отримання батьком коштів в рахунок оплати вартості квартири та про повернення ним за життя коштів у розмірі 100 доларів США.

У 2018 році ОСОБА_3 передала їй у рахунок погашення боргу 50 доларів США та просила, щоб вона не повідомляла ОСОБА_2 про смерть ОСОБА_5 , зазначивши, що питання з їх повернення вирішить пізніше.

04.10.2022 року відповідачем ОСОБА_3 подані заперечення на відповідь на відзив позивача ОСОБА_2 (том 1 а.с. 157-163). Зазначає, що додана до позовної заяви розписка не містить жодних положень про те, за якою ціною та протягом якого строку певна квартира має бути передана ОСОБА_5 у власність ОСОБА_4 . Відповідно не може існувати авансу за відсутності домовленості про продаж конкретної речі та обумовленого сторонами повного розміру грошового зобов`язання.

Відсутність у ОСОБА_2 претензій до ОСОБА_4 є підтвердженням того, що виготовлення «заднім числом» фіктивного документу «облік повернення боргу» є результатом спільних узгоджених дій позивача та третьої особи, направлених на створення штучних підстав для поновлення пропущених процесуальних строків.

Наголошує, що у випадку реального відступлення прав вимоги, будь-які документи на підтвердження зменшення чи збільшення суми боргу мали б укладатись виключно між новим кредитором і боржником, а не між новим і первісним кредитором.

Ухвалою суду від 06.10.2022 року витребувано від Другої кременчуцької державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

02.12.2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , у якому просить визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення права вимоги від 30.12.2014 року, укладений у вигляді письмового непоіменованого документу, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Предметом оспорюваного договору є відступлення ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 всіх прав, належних ОСОБА_4 в правовідносинах з ОСОБА_5 , підтверджених виданою ОСОБА_5 розпискою від 01.10.2013 року на загальну суму 8000 доларів США. В обґрунтування позову зазначає, що жодних належних документів, які б свідчили про реальне існування домовленості про продаж квартири не існує. Звертає увагу, що більше року від складення розписки відчуження квартири не відбулось. ОСОБА_4 жодного разу не зверталась до ОСОБА_5 з вимогою про передачу квартири або повернення коштів. Натомість відступила свої права вимоги, іншій, сторонній особі. Їй невідомо чи дійсно підпис від імені ОСОБА_5 в розписці від 01.10.2013 року належить її батьку та чи отримував він відповідні кошти. Вважає, що в дійсності не існувало цивільно-правової угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , предметом якої була купівля-продаж квартири АДРЕСА_1 . Оскільки угоди купівлі-продажу не існувало, ОСОБА_4 не могла відступити іншій особі прав вимоги по неіснуючій угоді. Отже, письмова угода про відступлення права вимоги є недійсним правочином.

Ухвалою суду від 21.12.2022 відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 22.12.2022 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №524/1145/22, 2/524/2052/22 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення зі спадкоємця суми попередньої оплати за квартиру зі справою № 524/6956/22 (2/524/3740/22) за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, присвоївши їм єдиний номер справи № № 524/1145/22 ( 2/524/2052/22). Постановлено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

17.01.2023 року відповідачем ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_3 (том 1 а.с. 246-249) у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що на момент вчинення між нею та ОСОБА_2 правочину, який оспорюється ОСОБА_3 , її батько ОСОБА_5 був живим, спадщина відкрита не була, останній не оспорював відповідний правочин, хоча був обізнаний про його вчинення.

Сам по собі факт укладення договору відступлення прав вимоги не створює для ОСОБА_3 , як і не створював для ОСОБА_5 , безумовного обов`язку сплатити борг у конкретному розмірі. А отже вказаний правочин не міг порушувати права або законні інтереси позивача, що самостійною підставою для відмови в позові. При отриманні відповідної вимоги від нового кредитора ОСОБА_3 не позбавлена права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у неї доказів за первісним зобов`язанням.

Вказує, що передала ОСОБА_2 , а останній прийняв від неї усі права, що їй належали у правовідносинах із ОСОБА_5 , які підтверджуються розпискою від 01.10.2013 року на загальну суму 8000 доларів США. Отже, ОСОБА_2 став новим кредитором у вказаних правовідносинах із ОСОБА_5 . Вважає, що відносини між нею та ОСОБА_5 мали зобов`язальний характер.

Ухвалою суду від 02.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача-відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 позовні вимоги про стягнення зі спадкоємця суми попередньої оплати за квартиру підтримує та просить задовольнити з підстав, викладених у позові та заявах по суті. Наголошує, що ОСОБА_2 набув усіх прав, що належали ОСОБА_4 у правовідносинах із ОСОБА_5 за розпискою від 01.10.2013 року. У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 30.12.2014 року просить відмовити, зазначаючи, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Вважає, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, ОСОБА_3 повинна захищати свої права шляхом подання відзиву на первісний позов, виклавши заперечення проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача-позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 просить розглянути справу без участі ОСОБА_3 та її представника. Позицію викладену в позовній заяві ОСОБА_3 та заявах по суті спору підтримує.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору та одночасно відповідач ОСОБА_9 просить розглянути справу без її участі. Підтримує позицію викладену у відзиві.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача-відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 .

Спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 прийняла його донька ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 81/2016 (том 1 а.с. 182-203).

Позивач ОСОБА_2 посилаючись на ст.ст. 1281, 1282 ЦК України, вважає, що ОСОБА_3 як спадкоємець, яка прийняла спадщину є боржником перед кредитором у правовідносинах які підтверджуються розпискою від 01.10.2013 року та просить стягнути з останньої неповернуту спадкодавцем суму попередньої оплати за квартиру у розмірі 7850 доларів США.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разу його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 ст. 509 ЦКУ зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

На підтвердження позовних вимог позивачем ОСОБА_2 надано зошит, який досліджено в судовому засіданні в оригіналі, в якому містяться три документи: розписка від 01.10.2013 року, договір про відступлення права вимоги від 30.12.2014 року, журнал обліку боргу ОСОБА_5 за розпискою від 03.10.2013 року (том 1 а.с. 68-70).

Згідно розписки від 01.10.2013 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 кошти в розмірі 3000 доларів США та 40500 грн., в загальному розмірі 8000 доларів США, в рахунок сплати вартості квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до письмової заяви від 30.12.2014 рокуОСОБА_4 відступила на користь ОСОБА_10 , а останній прийняв від неї усі права, що їй належали у правовідносинах із ОСОБА_5 , які підтверджуються розпискою від 01.10.2013 року на загальну суму 8000 доларів США.

Згідно з журналом обліку повернення боргу за розпискою від 01.10.2013 року 22.04.2015 року, 02.12.2015 року та 02.10.2018 року ОСОБА_5 через ОСОБА_4 повернув ОСОБА_2 кожного разу по 50 доларів США.

Відповідно до положень статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто здійснюючи відступлення права вимоги, кредитор передає свої права не за договором у цілому (оскільки договір може охоплювати багато зобов`язань), а у розрізі конкретного(их) зобов`язання(нь).

При цьому, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 р. у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із (а) зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору; та (б) умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними.

З аналізу наведених норм вбачається, що відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредитору та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, за приписами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, проте це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 р. у справі № 914/868/17.

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачені умови укладення договору. Так, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Із змісту договору про відступлення права вимоги від 30.12.2014 року вбачається, що його сторонами фактично здійснено передачу одній від одної невизначених вимог, оскільки жодної визначеної вимоги, що існувала б у ОСОБА_4 щодо ОСОБА_5 на момент укладення договору, в останньому не вказано.

Так, сторони договору про відступлення права вимоги уклавши 30.12.2014 року такий договір встановили, що ОСОБА_4 відступила на користь ОСОБА_10 , а останній прийняв від неї усі права, що їй належали у правовідносинах із ОСОБА_5 , які підтверджуються розпискою від 01.10.2013 року.

Згідно розписки від 01.10.2013 року ОСОБА_5 отримав у ОСОБА_4 кошти в загальному розмірі 8000 доларів США в рахунок сплати вартості квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження дійсних вимог первісного кредитора до боржника ОСОБА_5 , а відтак уклавши договір про відступлення права вимоги первісним кредитором не було передано новому кредитору дійсної вимоги до боржника.

У постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц Велика палата ВС зазначила: «Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Судом встановлено, що при укладенні договору про відступлення права вимоги від 30.12.2014 р. сторонами цього договору не дотримано вимог законодавства, зокрема, ст. 638 Цивільного кодексу України та ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, щодо предмету договору. А саме, не визначено дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу таких прав.

На підставі наведеного договір про відступлення права вимоги від 30.12.2014 року є неукладеним, а тому у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення зі спадкоємця неповернутої спадкодавцем суми попередньої оплати за квартиру у розмірі 7850 доларів США необхідно відмовити.

Щодо позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 30.12.2014 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує чч.2, 3 ст.215 ЦК, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Слушними є доводи відповідача ОСОБА_3 щодо відсутності дійсного наміру сторін укласти договір купівлі-продажу нерухомості, оскільки з 01.10.2013 року і до смерті ОСОБА_5 27.12.2015 року договору купівлі-продажу квартириАДРЕСА_1 укладено не було. ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою ОСОБА_5 , за життя останнього не зверталась з вимогою про передачу квартири та не вимагала повернення коштів, натомість відступила свої права за розпискою сторонній особі - ОСОБА_2 .

Викликає сумнів і факт повернення коштів ОСОБА_5 , після укладення 30.12.2014 року договору про відступлення права вимоги, оскільки в журналі обліку повернення бору зазначено, що кошти повертались останнім не особисто, а через ОСОБА_4 , повноваження якої діяти від імені боржника в матеріалах справи відсутні, до того ж про повернення коштів в сумі 50 доларів США 02.10.2018 року від імені ОСОБА_3 зазначено вже після смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як наголошено Великою палатою ВС у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

Натомість, у задоволенні позову ОСОБА_3 необхідно відмовити, оскільки спірний договір про відступлення прав вимоги від 30.12.2014 року є неукладеним, а тому його неможливо визнати недійсним.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.08.2020 р. у справі №385/344/16-ц.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Враховуючи те, що у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення зі спадкоємця суми попередньої оплати за квартиру відмовлено, витрати зі сплати судового збору у розмірі 2210 грн. необхідно віднести на рахунок ОСОБА_2 .

Позивачем ОСОБА_3 при поданні позову про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги понесено судові витрати: сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. необхідно віднести на її рахунок.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 про стягнення зі спадкоємця суми попередньої оплати за квартиру - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2210 грн. віднести на рахунок ОСОБА_2 .

Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. віднести на рахунок ОСОБА_3 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Предоляк