Номер провадження: 22-ц/813/4162/23
Справа № 497/1251/22
Головуючий у першій інстанції Кравцова А.В.
Доповідач Пузанова Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,

суддів: Орловської Н.В.,

Приходько Л.А.,

секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Болградського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту проживання на території України,

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Болграді Болградського району Одеської області. У 1986 році закінчив Болградську середню школу № 2, а з 1988 року по 1989 рік служив у армії та після закінчення строкової військової служби і до 1994 року перебував на військовому обліку в Болградському райвійськкоматі. З 01 вересня 1991 року до 14.03.1994 року працював у декількох організаціях у м. Болград. З 1994 року він проживав у Росії, а в 1996 році повернувся в м. Болград та знову встав на військовий облік в Болградському райвійськкоматі.

18.01.2008 року отримав посвідку на постійне проживання в Україні, а в 2022 році звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про скасування посвідки на постійне проживання та отримання паспорта громадянина України, однак отримав відповідь про необхідність встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року в судовому порядку.

Посилаючись на те, що згідно із частиною першою статті 3 та частинами 1,7 статті 8 Закону України "Про громадянство України" та відповідно до пунктів 7-9 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року із наступними змінами, встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року, заявник просив суд встановити факт, що він постійно проживав на території України на момент проголошення незалежності 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року постановлено встановити наступний юридичний факт та визнати, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України на момент проголошення незалежності України - 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування доводів скарги зазначило, що висновки суду зроблені при неповно встановлених обставинах, що мають значення для справи; не доведені обставини, які суд вважав встановленими та без врахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема у постановах від 08.04.2020 року у справах № 757/44694/17-ц та № 654/342/17.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судове засідання учасники справи не з`явилися.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повідомлене про дату, час та місце розгляду справи шляхом доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу (пункт 2 частини восьмої статті 128 ЦПК України), (а. с. 65).

ОСОБА_1 вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи судом відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджено відміткою у поштовому повідомленні про його відсутність у зазначеному ним в заяві місці проживання (а. с. 61, 62). Не доставлено ОСОБА_1 і текстове повідомлення про призначення справи до розгляду, направлене відповідно до його письмової заяви на номер телефону НОМЕР_1 з підстав тимчасової недоступності абонента (а. с. 9, 67).

Про зміну місця проживання або місцезнаходження, а також про зміну повідомленого суду номера телефона, як це передбачено положеннями статті 131 ЦПК України, ОСОБА_1 суд не повідомив.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка до суду апеляційної інстанції сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що факт постійного та безперервного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, які ніким не спростовані, тому цей факт, як такий, що має юридичне значення при вирішенні питання про отримання паспорта громадянина України, підлягає встановленню в судовому порядку.

В процесі розгляду справи суд встановив, що відповідно до атестата про середню освіту (серії НОМЕР_2 , що був виданий 28.06.1986року, реєстраційний №67), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м.Болграді Одеської області УРСР, закінчив у 1986 році повний курс Болградської середньої школи №2 м. Болграда Одеської області (а. с.5).

Згідно із записами у військовому квитку ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 , що був виданий Ізмаїльським міським райвійськкоматом 13.05.1988року), він був взятий на облік Болградським РВК 20.09.1989року і знятий з обліку 20.04.1994року, взятий на облік 15.11.1994року В.У.С. Березовський с/С м.Краснодар, знятий з обліку - 07.02.1996року та 26.02.1996року - взятий на облік Болградським РВК і знятий з обліку 30.01.2000року до отримання громадянства України(а. с.7).

Відповідно до трудової книжки (серії НОМЕР_4 , дата заповнення - 01.09.1991року), заявник ОСОБА_1 прийнятий на роботу педагогом-організатором Болградської середньої школи №4 та 12.03.1993 року звільнений із займаної посади за власним бажанням (стаття 36 КЗпП України). Копія трудової книжки, справжність з оригіналом якої засвідчено заявником, містить незастережені виправлення, дописки та є неповною (а. с.6).

18 січня 2008року ОСОБА_1 як громадянин Російської Федерації отримав посвідку на постійне проживання за № НОМЕР_5 , видану ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області безстроково. У посвідці зазначено, що він приїхав в Україну із Росії в 1996 році. Місцем його проживання з 26 лютого 1996 року є АДРЕСА_1 (а. с. 4).

28 червня 2022 року на адресу ОСОБА_1 Болградський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області направив лист, в якому повідомив про те, що матеріали щодо скасування посвідки на постійне проживання в Україні з копіями наданих ним документів направлено до ГУ ДМС в Одеській області для прийняття рішення. Роз`яснено, що після скасування посвідки на постійне проживання, йому потрібно підтвердити належність до громадянства України, надавши, зокрема документ, що підтверджує факт його постійного проживання на території України до 24.08.1991 року, а в разі відсутності такого документа, необхідно звернутися до суду для встановлення цього факту (а. с. 8).

Своє місце постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року заявник не зазначив та причини відсутності документів, які б підтверджували факт його реєстрації за місцем проживання у цей період, не вказав.

Встановлення факту проживання на території України у наведений в заяві період заявник мотивує необхідністю отримання паспорта громадянина України замість скасованої посвідки на постійне проживання в Україні, стверджуючи, що у інший спосіб підтвердити цей факт неможливо, оскільки відомості про його зареєстроване місце проживання на території України в спірний період відсутні.

За змістом глави шостої розділу ІУ ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про громадянство України», на яку послалися заявник та суд в обґрунтування своїх доводів та висновків, громадянами України є:1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України"Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3)особи,які прибули в Україну на постійне проживання після 13листопада 1991року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Указом Президента України №215/2001 від 27.03.2001року затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок), який відповідно до Закону України "Про громадянство України" (далі - Закон) визначає перелік документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до положень зазначеного Порядку для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України або виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом ІІ цього Порядку.

Заяви з питань громадянства оформлюються: про прийняття до громадянства України та про вихід з громадянства України - на ім`я Президента України;

про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи;

про оформлення набуття громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи;

про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка постійно проживає за кордоном, - на ім`я керівника дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи;

про перевірку належності до громадянства України особою, яка перебуває за кордоном, - на ім`я керівника дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем перебування особи;

про оформлення набуття громадянства України особою, яка постійно проживає за кордоном, - на ім`я керівника дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи.

Заяви та інші документи з питань громадянства подаються:

особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні;

особою, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем реєстрації особи;

особою, яка постійно проживає за кордоном, - до дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи ( пункти 2,4 Порядку).

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації та проживає на території України з 1996 року як такий, що приїхав в Україну із Росії, на законних підставах.

Однак Законом України «Про громадянство України» закріплено принцип єдиного громадянства- громадянства держави Україна, а положення статті 3 цього Закону, на яку послався суд в обґрунтування своїх висновків, щодо належності до громадянства України стосуються виключно осіб, які перебували у громадянстві колишнього СРСР, не документувалися паспортом громадянина України чи паспортом громадянина України для виїзду за кордон та на теперішній час не є громадянами інших вже незалежних держав.

Так, відповідно до пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі:

осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України;

осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункт у;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Саме для встановлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України» зазначеним вище Порядком передбачено подання, серед інших документів, судових рішень про встановлення юридичного факту постійного проживання особи, в тому числі батьків (одного з них) на території України станом на 24.08.1991 року чи їх проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Таким чином, дія статті 3 Закону України «Про громадянство України» не поширюється на заявника, який перебуває у громадянстві іншої держави, тому від факту його постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, щодо встановлення якого він звернувся до суду, не залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав, а отже,- такий факт не має юридичного значення та не підлягає встановленню судом.

Що ж стосується права заявника отримати на законних підставах паспорт громадянина України, як про це зазначив суд в рішенні, то реалізація цього права можлива лише шляхом набуття громадянства України у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про громадянство України» та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001 з подальшими змінами.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про громадянство України", яка визначає підстави набуття громадянства України, громадянство України набувається:1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві;5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в заклад охорони здоров`я, заклад освіти або інший дитячий заклад, у дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

Так, статтею 8 наведеного Закону передбачено набуття громадянства України за територіальним походженням та визначено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України іноземцем, серед іншого, подається зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Пунктами 25 та 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, від факту постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", залежить виникнення у ОСОБА_1 права набуття громадянства України на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України", тому цей факт має юридичне значення та підлягає встановленню судом.

Разом з тим, для встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року заявнику необхідно надати докази, які підтверджують наявність обставин, на які він посилається в обґрунтування заявленої вимоги.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник на підтвердження своїх доводів послався: на атестат про середню освіту, який свідчить про закінчення ним у 1986 році Болградської середньої школи №2 (м.Болград Одеської області); трудову книжку, вперше заповнену 01 вересня 1991 року, яка підтверджує факт його працевлаштування в Болградській середній школі №4 з 01.09.1991 року; військовий квиток, із графи УІІІ якого слідує, що він прийнятий Болградським райвійськкоматом на військовий облік 20. 09.1989 року та знятий з цього обліку 20.04.1994 року.

Зазначені вище докази не містять інформації про постійне місце проживання заявника станом на 24 серпня 1991 року та з достовірністю підтверджують його проживання в м.Болград Одеської області, починаючи з 01.09.1991 року.

ОСОБА_1 не надав жодного доказу, який би містив інформацію про зареєстроване та(чи) фактичне місце його постійного проживання у спірний період, в той час як перебування на військовому обліку з 20.09.1989 року по 20.04.1994 року не дає змоги дійти висновку про його проживання в м. Болград Одеської області в цей період, оскільки прийняття на військовий облік та зняття з військового обліку відбувається за зверненням самого військовозобов`язаного, зміна місця проживання якого не є предметом постійного контролю компетентних органів та може відбуватися на його розсуд та за його волею.

На думку колегії суддів, цей доказ з достовірністю підтверджує лише факт перебування ОСОБА_1 у наведений період на військовому обліку та не є достатнім доказом для підтвердження його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Суд на наведені вище положення норм матеріального права та заперечення представника Управління державної міграційної служби України в Одеській області не зважив, наміри заявника щодо іноземного громадянства не з`ясував і в результаті дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання на території України у зазначений ним період.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвалене судом рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території Україн відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: Н. В. Орловська

Л. А. Приходько

Повний текст постанови складено 24 лютого 2023 року

Суддя Л. В. Пузанова