Номер провадження: 22-ц/813/3934/23
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
01.05.2023 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,
учасники справи:
відповідач - ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 ,
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6 , про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності та стягнення майнової і моральної шкоди, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди,
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (правонаступником якої є ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6 ) про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності та стягнення майнової і моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що з 2000 року проживав в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач є власником частки вказаного будинку, який складається з двох фактично відокремлених частин з окремими входами.
22 червня 2019 року з метою подальшого проживання за місцем своєї реєстрації, позивач приїхав до будинку, однак не зміг потрапити до нього з причини зміни замків ОСОБА_2 , з відома співвласника ОСОБА_7 , без погодження з позивачем. Частина будинку, в якій проживав позивач, у повному обсязі надана в оренду стороннім особам за договором оренди, укладеним без згоди позивача в порушення ст. 358 ЦК України.
Позивач вважає, що фактичне його виселення з будинку іншим співвласником, залишення його без доступу до житла, непогоджене з ним вселення до будинку сторонніх осіб, які користуються його власними речами без його дозволу порушує його права закріплені Конституцією України й іншими законодавчими актами України.
Короткий зміст рішень суду
Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 11 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, та стягнення матеріальної і моральної шкоди задовольнив частково. Зобов`язав ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6 , усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні будинком, що знаходиться в спільній частковій власності за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_1 до зазначеного будинку та передачі йому ключів від будинку та дворової хвіртки. В іншій частині позову відмовив. У задоволені позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди відмовив.
Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивача в частині усунення перешкод у користуванні житлом виходив із того, що право власності ОСОБА_1 є абсолютним, тому враховуючи досліджені докази і пояснення свідків, та встановлення обставин спричинення перешкод власнику у користуванні належним йому житлом задовольнив позов в цій частині.
Щодо вимог про розірвання договору оренди, виселення та заборони вчинення дій, які можуть порушити право власності, то суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано жодних достовірних доказів укладення договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Суд вважає, що правова позиція позивача щодо стягнення майнової шкоди за вимушену оренду житла є необґрунтованою, так як позивач повинен діяти на підставі вимог статті 158 ЖК України, а саме укласти договір найму житла в письмової формі та провести його реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Однак, вказана реєстрація не проведена. Також, суд першої інстанції вважав, що відсутній безпосередній причинний зв`язок між шкодою і діями відповідача.
Також, суд першої інстанції відмовив у позові в частині стягнення моральної шкоди, з огляду на особистий характер обов`язку щодо відшкодування моральної шкоди та неможливість правонаступництва у вказаних відносинах.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення в частині незадоволених позовних вимог щодо заборони вчиняти дії правонаступникам відповідача, виселення з будинку сторонніх осіб, та стягнення з правонаступника матеріальної шкоди за вимушену оренду житла за період з 01.07.2019 року по дату ухвалення рішення, виходячи з розрахунку 500 грн за один місяць скасувати та ухвалити нове рішення, яким виселити з будинку за адресою АДРЕСА_1 сторонніх осіб, в яких відсутня реєстрація за вказаною адресою, які не є співвласниками зазначеного будинку та письмова згода на проживання яких в будинку відсутня; заборонити вчинення у подальшому правонаступником відповідачки ОСОБА_3 , її законним представником ОСОБА_6 дій, які можуть порушити право власності позивача; стягнути з правонаступника відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду за вимушену оренду житла за період з 01.07.2019 року по 31.05.2021 року включно (з урахуванням дати смерті відповідачки ОСОБА_2 ), в розмірі 115000 грн, виходячи з розрахунку 5000 грн за кожний місяць, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення в частині задоволених позовних вимог та інших частинах ОСОБА_1 просив залишити без змін.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з висновками суду першої інстанції, та зазначає, що не задоволення позовної вимоги про заборону вчинення у подальшому правонаступником відповідачки ОСОБА_3 дій, які можуть порушити право власності позивача може призвести до аналогічних порушень прав позивача з боку правонаступників ОСОБА_2 .

Щодо відмови у задоволенні вимог в частині виселення з будинку сторонніх осіб, то позивач не погоджується з обґрунтуванням наведеним в рішенні суду, та зазначає, що доказами по справі підтверджено факт проживання в будинку осторнніх осіб, вселення ОСОБА_2 сторонніх осіб до будинку є незаконним, незалежно від факту укладення договору оренди.

Також позивач зазначив, що договір оренди житла укладений ним є дійсним, тому оплата за ним є підставою для стягнення з правонаступника відповідача матеріальної шкоди.

Позивач звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції детально викладений зміст відзиву відповідача в частині, яка не стосується предмету позову та з негативного боку характеризує ОСОБА_1

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.11.2022 року відповідачу та третім особам роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву та пояснень відповідно на апеляційну скаргу, проте відзиву та пояснень не надходило.

Копія ухвали про відкриття провадження та апеляційна скарга з доданими документами доставлена ОСОБА_8 на електронну пошту, з якої здійснювалось листування з Одеським апеляційним судом 21.11.2022 року, що підтверджується довідками. Також копію ухвали про відкриття провадження та апеляційну скаргу з доданими документами ОСОБА_5 отримала 13.12.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Копія ухвали про відкриття провадження та апеляційна скарга з доданими документами направлялась ОСОБА_6 , конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повернувся неврученим з зазначенням причини «адресат відсутній за вказаною адресою».

Копію ухвали про відкриття провадження Одеським апеляційним судом відправлено ОСОБА_1 на електронну адресу, зазначену в апеляційній скарзі та отримано останнім 18.11.2022 року, що підтверджується довідкою.

Учасники справи в судове засідання не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином і в установленому законом порядку.

Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на електронну пошту Одеського апеляційного суду надіслав клопотання в якому просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

ОСОБА_3 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6 , про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

ОСОБА_5 судову повістку-повідомлення отримала 01.04.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

ОСОБА_4 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із тексту апеляційної скарги вбачається, що позивачем рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення упущеної вигоди за одержання відповідачем доходів у зв`язку порушенням прав позивача за період з 28 травня 2019 року по дату винесення судового рішення, не оскаржується, як і ніким із сторін не оскаржується рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи із самостійними позовними вимогами, тому рішення суду в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку № 12 від 24 жовтня 2008 року.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Суд вважав, оскільки сторона відповідача створює перешкоди позивачу у користуванні власністю, то позов ОСОБА_1 в частині усунення перешкод підлягає задоволенню та зобов`язав правонаступника відповідача ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6 , не чинити перешкоди ОСОБА_1 , в користуванні будинком, що знаходиться у спільній частковій власності за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_1 до зазначеного будинку та передачі йому ключів від будинку та дворової хвіртки.

Щодо вимог про припинення дії договору оренди, виселення та заборони вчинення дій, які можуть порушити право власності, то суд першої інстанції вважав, що вони не підлягають задоволенню, оскільки суду не надано жодних достовірних доказів щодо укладення між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору оренди частини будинку по АДРЕСА_1 .

Також суд вважав, що вимоги про стягнення майнової шкоди не підлягають задоволенню, оскільки позивач повинен був діяти на підставі вимог статті 158 ЖК України, а саме укласти договір найму житла в письмової форми та провести його реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Вказана реєстрація не була проведена.

Суд зазначив, оскільки за твердженням позивача він орендував квартиру по АДРЕСА_3 , у зв`язку з тим, що йому чинили перешкоди у вселенні в частину будинку по АДРЕСА_1 , а він не мав іншого житла, при цьому вважає, що наявна упущена вигода, оскільки частину будинку по АДРЕСА_1 він міг би здавати в оренду, при цьому залишаючись без житла. Тому суд не вбачає безпосереднього причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 26 червня 2009 року зареєстрований в приватному будинку за адресою АДРЕСА_1 .

03 вересня 2014 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12 частку житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 вересня 2014 року.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_9 є ОСОБА_1 , донька померлої - ОСОБА_2 та матір померлої ОСОБА_7 , яка відмовилася від спадщини на користь відповідача. Спадщина складається із частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Із матеріалів справи вбачається, що порядок користування житловим будинком з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення договору або в судовому порядку співвласники не визначався, як і поділ майна в натурі не здійснювався.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку про те, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив припинити дію укладеного відповідачем ОСОБА_2 договору оренди житла зі сторонніми особами, в яких не має реєстрації за вказаною адресою, які не є співвласниками зазначеного будинку та письмова згода позивача на проживання яких в будинку відсутня, і виселити їх з будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Отже позивачем заявлена вимога про припинення дії укладеного договору оренди житла зі сторонніми особами і виселення їх з будинку, тобто виселення пов`язане із припиненням договору оренди житла.

Суд першої інстанції встановивши, що позивачем не надано достатніх доказів щодо укладення між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору оренди частини будинку по АДРЕСА_1 , дійшов правильного висновку про відмову у позові.

Колегія суддів вважає, за необхідне зазначити, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Належним відповідачем є особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги.

Частинами першою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти в задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Вимога позивача про виселення звернута до визначеного кола осіб.

Проте, до участі у справі про виселення повинна бути залучена особа, яка підлягає виселенню, оскільки це безпосередньо стосуються її прав.

Звертаючись до суду із заявою про залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 позивач зазначав, що вимога про виселення з будинку всіх осіб, які там проживають без згоди позивача і при прийнятті рішення може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_4 .

Однак, ОСОБА_10 до участі в справі в якості співвідповідача не залучена, клопотань про її залучення співвідповідачем за цим позовом позивач не заявляв.

Неврахування судом вказаних обставин не призвело до неправильного вирішення судом першої інстанції спору в цій частині вимог.

Відповідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, якого на момент подання позову немає, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/16744/17 зазначено, що для захисту права власності особи в порядку частини другої статті 386 ЦК України суд повинен установити наявність реальної можливості порушення вказаного права в майбутньому внаслідок протиправного впливу іншої особи.

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2022 року у справі № 372/2896/19 (провадження № 61-1612св22) вказано, що частиною другою статті 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів закріплює, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Суд першої інстанції встановивши, що сторона відповідача створює перешкоди позивачу у користуванні власністю, зобов`язав правонаступника відповідача ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6 , не чинити перешкоди ОСОБА_1 , в користуванні будинком, що знаходиться у спільній частковій власності за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до зазначеного будинку та передачі йому ключів від будинку та дворової хвіртки.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В частині другій статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про існування реальної загрози порушення його права власності в майбутньому, є лише його припущенням.

При цьому, із забороною вчинення певних дій, які можуть порушити право власності, власник може звернутися до суду для попередження можливого порушення якого на момент подання позову не має.

Спосіб захисту із яким звернувся позивач щодо заборони вчинення дій, які можуть порушити право власності спрямований на попередження можливого порушення, проте у даній справі судом встановлено, що на час звернення позивача із позовом про усунення перешкод шляхом вселення вже були порушені права позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд дійшов помилкового висновку щодо обґрунтування позивачем вимог про стягнення матеріальної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

В позовній заяві позивачем зазначено, що внаслідок порушення відповідачем його прав на житло, ОСОБА_1 завдано матеріальну шкоду вимушеність вкрай термінового найму іншого житла, упущення вигоди від здачі в оренду своєї частки будинку з побутовою технікою та меблями.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача матеріальної шкоди за оренду житла, у зв`язку із протиріччями, а саме за твердженням позивача він орендував квартиру по АДРЕСА_3 , оскільки йому чинили перешкоди у вселенні в частину будинку по АДРЕСА_1 , а він не мав іншого житла, при цьому вважає, що наявна упущена вигода, оскільки частину будинку по АДРЕСА_1 він міг би здавати в оренду, при цьому залишаючись без житла.

Крім того, у позовні заяві позивачем зазначено, що приблизно протягом двох років він не проживав в будинку постійно, а лише навідувався до будинку приблизно один раз на місяць.

Згідно акту від 03.12.2019 року складеного комісією ОСОН «Курсаки» Повалінський М.М з 2017 року в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає, житлова площа складає 18,7 кв.м, кухня 7,9 кв.м, коридор 3,1 кв.м, санвузол 1,1 кв.м, обстежена частина буднику не придатна до проживання, потребує капітального ремонту.

Отже під час розгляду справи позивачем не доведено належними та допустимими доказами, причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача, що є його процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Помилкове посилання суду першої інстанції на те, що позивач повинен був діяти на підставі вимог ст. 158 ЖК України, а саме укласти договір найму житла в письмовій формі та провести його реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутаті, проте вказана реєстрація проведена не була, не свідчить про неправильність вирішення справи в цій частині вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо відмови суду першої інстанції в залученні до участі у справі третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 , не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Частиною першою статті 53 ЦПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

З урахуванням частини першої статті 42, частин першої, третьої статті 53 ЦПК України залучення інших учасників справи, зокрема третіх осіб, здійснюється судом самостійно або за заявою учасників справи про залучення третіх осіб до участі у справі. Особа, яка вважає, що рішення у справі може вплинути на її права та обов`язки не позбавлена права звернутися із заявою до суду про залучення її до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача або відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що 17.07.2019 року позивач звертався до суду із заявою про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24.09.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено позивачу у залученні до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 .

Порядок та умови вступу третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, у справу врегульованого нормами статті 52 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.11.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято до спільного розгляду позовну заяву ОСОБА_5 , як третьої особи яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про відшкодування моральної шкоди.

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 приймала участь у розгляді справи як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, тому доводи скаржника проте, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у залученні до участі у справи ОСОБА_5 , є безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 рокув оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 травня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький