Єдиний унікальний номер справи 183/363/21
Провадження № 2/183/705/22

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2023 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю секретаря судового засідання Коссовича А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні та визнання права власності на частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя,-

У С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року позивач звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні та визнання права власності на частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона та ОСОБА_3 з 19 квітня 1975 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу ОСОБА_3 придбав будинок (домоволодіння), розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 11 квітня 1994 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний. Окрім зазначеного об`єкту подружжям за час шлюбу було придбано ряд інших об`єктів нерухомого майна, речове право на які не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. За життя ОСОБА_3 поділу спірного майна між ними не було проведено, оскільки колишнє подружжя домовилось про подальшу експлуатацію майна окремо один від одного. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, а до спадкової маси, крім іншого, увійшла спірна квартира. Позивач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва на частину нерухомого майна, однак нотаріусом було відмовлено з підстави заперечення єдиного спадкоємця ОСОБА_2 та з підстав відсутності у позивача документів, що підтверджують право власності на майно. Оскільки позивач не має змоги реалізувати своє право в нотаріальному порядку, вона вимушена звертатися з цим позовом до суду.

Відповідач, не погоджуючись з позовом, подав відзив на позов, у якому визнав обставини перебування позивача та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 19 квітня 1975 року до 11 квітня 1994 року, те, що спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю зазначених осіб. У той же час, заперечував проти задоволення позову з підстав пропуску строку позовної давності позивачем, по-перше, через те, що шлюб між указаними особами розірваний у 1994 році, і з того часу позивач майже 27 років не цікавилась спірним майном; по-друге, позивач уже зверталась до суду з аналогічним позовом у 2018 році (справа № 183/745/18). Вважає, що порушення прав позивача відбулося з моменту розірвання шлюбу, а позивач у своїй заяві взагалі не зазначає моменту, коли були порушені її права. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач надав відповідь на відзив, у якому зазначив, що строк позовної давності не пропущений, оскільки строк на захист порушеного права відраховується з дня отриманні відмови нотаріуса, тобто з 14 січня 2021 року, коли позивачу стало відомо про порушення прав. Таким чином, строк позовної давності позивачем не пропущений.

Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, що було зроблено позивачем 19 квітня 2021 року.

Ухвалою суду від 20 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 30 червня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Тарянік К. О. позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити. Зазначив, що права позивача порушені з моменту отримання нею відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на спільне майно подружжя, тобто з 14 січня 2021 року.

Представник відповідача адвокат Маркело В. О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала пояснення, аналогічні викладеному у відзиві на позов. Просила у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши вступне слово та пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, дослідивши матеріали цивільної справи № 183/745/18, приходить до такого.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 19 квітня 1975 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 17).

06 січня 1988 року ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , придбав будинок (домоволодіння), розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 91-95).

11 квітня 1994 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний (а.с. 18).

За повідомленням Піщанської сільської ради від 10 листопада 2020 року № 2631/02-24 на підставі договору купівлі-продажу від 06 січня 1988 року був зареєстрований будинок (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 . На теперішній час згідно з погосподарською книгою № 1, об`єкт погосподарського обліку 2359, житловий будинок на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 (а.с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, ця обставина визнана сторонами і доказуванню не підлягає. На випадок своєї смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 залишив заповіт, яким усе належне йому майно, що буде йому належати на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося, а також все те, на що він за законом буде мати право, заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який після смерті ОСОБА_3 прийняв спадщину (а.с. 23, 89, 90).

Вирішуючи спір по суті, суд застосовує такі норми права.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, спірні правовідносини щодо правового статусу будинку (домоволодіння) регулюються нормами КпШС України, оскільки вони виникли до 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, були установлені статтею 57 Кодексу про шлюб та сім`ю України. До такого майна законодавець відніс майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, а також речі індивідуального користування, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що майно подружжя, набуте у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

Отже на підставі вищенаведених законодавчих норм, чинних на час набуття спірного нерухомого майна, суд дійшов висновку, що спірне домоволодіння, яке було набуто в період зареєстрованого шлюбу позивача з ОСОБА_3 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, ця обставина визнана сторонами у своїх заявах по суті справи і, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню (а.с. 1-5, 69-71).

Право на поділ спільного майна подружжя було передбачене нормою статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, а за загальним правилом, встановленим статтею 28 цього Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Таким чином належить дійти висновку, що ОСОБА_1 на праві власності належить частина будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Отроцюк О. В. від 14 січня 2021 року № 6/02-14 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 відмовлено у посвідчені свідоцтва про право власності на спільне майно подружжя (колишнього подружжя) в разі смерті одного з них та запропоновано вирішити це питання у судовому порядку згідно з чинним законодавством України (а.с. 23).

Щодо застосування строку позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладених у постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 зроблено висновок, що «згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, провадження № 61-495св18, від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц, провадження № 61-8081св18, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, провадження № 61-19445св18.

Отже доводи відповідача про початок перебігу строку позовної давності з моменту розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є не обгрунтованими.

Також суд не може погодитись із доводами сторони відповідача про те, що ОСОБА_1 вже зверталась до суду з аналогічним позовом у 2018 році (цивільна справа № 183/745/18), тож була обізнана про порушення її права власності щодо спільного майна подружжя, з тих підстав, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О. В., про визнання права власності на частину спільного майна, був залишений без розгляду за клопотанням представника відповідача відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки позовну заяву від імені позивача подано особою, яка немає повноважень на ведення справи. За таких обставин твердження, що ОСОБА_1 зверталась до суду з аналогічним позовом про поділ спільного майна подружжя у 2018 році, є хибними. Крім того, дослідивши матеріали цивільної справи № 183/745/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О. В., про визнання права власності на частину спільного майна, судом установлено, що будинок (домоволодіння), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не було предметом позову. Одночасно з цим, пояснення представника відповідача, що нерухоме майно, яке було предметом позову ОСОБА_1 у позовній заяві від 2018 року, і зазначене як: домоволодіння АДРЕСА_2 та земельна садиба, є насправді домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом позову у цій справі, а неправильно зазначена адреса є опискою, не підтверджено належними, допустимим та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України.

Вирішуючи питання про початок перебігу позовної давності за цим позовом, суд приходить до висновку, що до моменту відмови нотаріуса 14 січня 2021 року у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на спільне майно подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з них, право власності останньої порушено не було.

Крім того, суд зазначає, що висновок нотаріуса про те, що строк для подачі заяви про видачу свідоцтва про право власності на спільне майно подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з них складає 6 місяців, не ґрунтується на законі.

У зв`язку з наведеним, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273,ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні та визнання права власності на частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя задовольнити.

Визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у праві спільної сумісної власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , становила .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3 908 гривень 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , посвідчення особи № НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Повне рішення суду складено і підписано 02 лютого 2023 року.

Суддя Г.Є. Майна