Справа № 308/2652/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Мацунича М. В., Собослоя Г. Г.,

за участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Дергачовою Н. В.,

у с т а н о в и в:

У березні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 18.12.2017, за умовами якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 19 000 гривень.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у цій заяві. Водночас цією заявою підтверджується той факт, що відповідач був повністю проінформований про умови кредитування в банку, які діяли на момент підписання заяви.

При укладенні договору сторони керувалися вимогами ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання).

Стверджував банк і те, що відповідно до умов цього договору відповідач повинен здійснювати погашення заборгованості щомісяця, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, іншими платежами згідно з умовами договору.

При цьому пунктами 1.1.1.67, 1.1.5.1., 1.1.5.2. договору передбачена можливість зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору, а відтак банк використав своє право щодо змін умов договору та підвищив відсоткову ставку з 01.09.2014 до 34,8% річних, із 01.04.2015 до 43,2% річних, а також змінив порядок нарахування відсотків 01.09.2015 та 01.04.2019.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Однак відповідач належним чином узятих на себе зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим станом на 15.12.2019 у нього перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість у розмірі 48 572,94 грн, яка складається з: - 34 809,23 грн простроченого тіла кредиту; - 4 886,16 грн прострочених відсотків; - 6 088,36 грн нарахованих відсотків на прострочений кредит на підставі ст. 625 ЦК України; - 500 грн штрафу (фіксована частина) та 2 289,19 грн штрафу (процентна складова).

Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань та не погашає зазначену заборгованість, а тому банк просив суд стягнути з нього на свою користь кредитну заборгованість у розмірі 48 572,94 грн, а також 2 102 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2020 року цей позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 18.12.2017 у розмірі 36 892,06 грн, яка складається з: - 34 809,23 грн простроченого тіла кредиту; - 2 082,83 грн відсотків за користування кредитом у порядку ст. 625 ЦК України.

У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.

Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 2 102,00 грн судових витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками і штрафами, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального і матеріального права.

Скарга загалом мотивована тими же доводами, які наведені в позовній заяві та яким суд першої інстанції не надав належної оцінки, а також тим, що банком було надано суду належні і допустимі докази щодо наявної у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за відсотками і штрафами.

Зазначав апелянт, що між сторонами було укладено кредитний договір у розумінні вимог статей 634, 639, 642 ЦК України, відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 10 000 грн, який згодом було збільшено до 19 000 гривень. При цьому відповідач користувався кредитними коштами, частково погашав наявну в нього заборгованість, що свідчить про обізнаність його з умовами кредитного договору. До того ж ОСОБА_1 наявний розмір заборгованості не заперечував і погоджувався з нарахованими йому відсотків та неустойки, а також із позовом про визнання недійсним цього договору до суду не звертався.

Наголошував банк і те, що відповідач підписав був паспорт споживчого кредиту, а відтак сторони при укладені договору належним чином узгодили обставини та відповідний розмір відсоткової ставки.

З огляду на наведене апелянт просив оскаржене рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за процентами і штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким ці вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Також апелянт просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цього рішення суду як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 30 грудня 2020 року, зокрема поновлено АТ КБ «ПРИВАТБАНК» строк на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.10.2020.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідач ОСОБА_1 не скористався.

У судовому засіданні представниця позивача-апелянта АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому його неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представниці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апелянтом рішення суду в частині вирішення позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредиту і відсотків нарахованих у порядку ст. 625 ЦК України не оскаржується, а відтак, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом у цій частині не перевіряється.

Предметом апеляційного перегляду в цій справі є рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у вигляді: - 4 886,16 грн прострочених відсотків; - 500 грн штрафу (фіксована частина) та 2 289,19 грн штрафу (процентна складова).

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частин 1, 2 ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з тарифів та умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та умов та правил надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Судом установлено, що 18 грудня 2017 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій указав лише свої анкетні дані та в ній є відсутніми відомості щодо: бажаного розміру отримання кредиту; відсоткової ставки за користування кредитом; порядку, розміру, умов відповідальності за порушення зобов`язань (а.с.11).

Також 18.12.2017 ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту, в якому вказано, що інформація є актуальною лише до 02.01.2018 та умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті (а.с.12, 13).

Як убачається з довідки банку без номера і дати, відповідачу ОСОБА_1 було надано кредитні картки 18.12.2017 зі строком дії до 04/21 та 24.10.2018 зі строком дії до 09/22 (а.с.88).

Із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 видно, що йому було 18.12.2017 установлено кредитний ліміт у розмірі 0 грн, 10.07.2018 - 10 000 грн; 11.07.2018 - 15 000 грн; 20.07.2018 - 19 000 грн; 04.10.2018 - 18 889,77 грн; 11.10.2018 - 17 175,42 грн; 26.10.2018 16 816,47 грн; 13.05.2019 0 гривень (а.с.89).

У позовній заяві банк посилався на виникнення між сторонами правовідносин на підставі зазначеної вище анкети-заяви, додаючи при цьому до позову не підписані відповідачем ОСОБА_1 : умови і правила надання банківських послуг без зазначення дати їх прийняття, тобто станом на яку дату редакція цих умов і правил (а.с.15-31); витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», з яких не вбачається, що саме ці тарифи, умови і правила діяли на час підписання ОСОБА_1 анкети-заяви від 18.12.2017 (а.с.14). Також банком додано до позовної заяви розрахунок заборгованості (а.с.6-10) і відповідну виписку за договором б/н станом на 18.09.2020 (а.с.90-99).

Зважаючи на це колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» (зокрема 01.04.2019, про що банк сам зазначав у позовній заяві), тобто в період із часу виникнення спірних правовідносин і до моменту звернення до суду з указаним позовом, а відтак кредитор міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, їх збільшення в односторонньому порядку банком та штрафів, надані банком витяги з тарифів, умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Водночас підписана відповідачем анкета-заява від 18.12.2017 та паспорт споживчого кредиту, який був актуальний лише до 02.01.2018 (де умови про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті), на які посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містять таких умов, зокрема, як погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, як право банку в односторонньому порядку збільшувати відсоткову ставку.

Як уже зазначалося вище згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 18.12.2017, то станом на 15.12.2019 у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість у розмірі 48 572,94 грн, яка складається з: - 34 809,23 грн простроченого тіла кредиту; - 4 886,16 грн прострочених відсотків; - 6 088,36 грн нарахованих відсотків на прострочений кредит на підставі ст. 625 ЦК України; - 500 грн штрафу (фіксована частина) та 2 289,19 грн штрафу (процентна складова).

Однак як слідує з цього розрахунку заборгованості, то станом на 01.09.2019 відповідачем було погашено заборгованість за поточним тілом кредиту у розмірі 78 836,49 грн, за простроченим тілом кредиту 856,83 грн, що разом складає 79 693,32 грн (а.с.9), та при цьому в нього залишилася ще не погашеною перед банком заборгованість, зокрема тіла кредиту у розмірі 34 809,23 грн (яка стягнута з нього судом першої інстанції на користь банку і не є предметом апеляційного розгляду), що свідчить про нарахування йому позивачем загалом тіла кредиту в розмірі аж 114 502,55 грн (79 693,32 + 34 809,23), тобто поза межами установленого йому банком 20.07.2018 максимального кредитного ліміту (тіло кредиту) лише у розмірі 19 000 гривень, який ОСОБА_1 у межах спірних сум щодо відсотків і неустойки, які є предметом апеляційного перегляду, фактично сплатив.

Дані правовідносини між сторонами є споживчими, а отже, на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 4 886,16 грн прострочених відсотків, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 2 289,19 грн штрафу (процентна складова) є пред`явлені з підстав, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та ці вимоги банку не були належним чином обґрунтованими і доведеними.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення в частині апеляційного розгляду.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що оскаржене рішення суду в частині його апеляційного перегляду є законним і обґрунтованим та відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153 гривень (а.с.117) слід віднести за рахунок апелянта-позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 лютого 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді