КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/2327/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_3 через свого представника - адвоката Юрченка О.А. звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд стягнути з останньої на його користь суму боргу за договором позики від 02.01.2010 року в розмірі 225 000,00 Євро.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 02.01.2010 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою, за умовами якого остання отримала позику в розмірі 225 000,00 Євро.

Проте ОСОБА_2 не виконала своїх зобов`язань за договором, на вимогу кредитора про повернення грошових коштів не відреагувала, борг не повернула, що стало причиною для звернення до судуіз даним позовом.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Юрченко О.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлений позову в повному обсязі.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції взяв до уваги в якості доказу копію договору від 05.11.2015 року, укладеного ОСОБА_4 з адвокатом Папенком Р.С. та погодився із позицією відповідача про те, що позивач 05.11.2015 року уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Папенком Р.С., уповноваживши його на пред`явлення вимоги про сплату боргу та судовий процес про стягнення 225 000,00 євро з ОСОБА_5 .

При цьому, суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим позивачем доказам, протоколу допиту адвоката ОСОБА_6 , як свідка, про те що він не укладав з ОСОБА_4 договір про надання правової допомоги від 05.11.2015, що особа, яка приходила до нього в офіс 05.11.2015 не схожа за фізичними параметрами на ОСОБА_1 , що коли ОСОБА_6 в 2019 та в 2022 роках розмовляв по відеозв'язку із позивачем, то в останнього дуже чутно литовський акцент, чого не було в особи, з якою він 05.11.2015 укладав договір про надання правової допомоги.

Суд не надав також оцінки тому, що Договір про надання правової допомоги від 05.11.2015 року та вимога про повернення коштів складені українською мовою, якою ОСОБА_3 не володіє, розуміючи лише російську.

Апелянт вказує, що твердження суду про уповноваження ним адвоката на направлення відповідачці вимоги про повернення боргу, яку остання отримала 08.11.2015 року, не підтверджено жодними доказами.

В той же час, позивачем доведено належними доказами, що ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення позики лише 22.07.2019 і цю вимогу вона отримала 01.08.2019 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення. Таким чином, вважає, що звернувшись із позовом до суду у серпні 2019 року, він не пропустив строк позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу, згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Юрченко О.А. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Попов А.С. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.01.2010 року ОСОБА_2 написано розписку, оригінал якої досліджено в ході розгляду справи та долучено до її матеріалів, зі змісту якої вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 225 000,00 Євро саме у борг. (а.с. 5) Встановлено й обов`язок відповідача повернути грошові кошти позивачу.

Відхиляючи аргументи відповідача про те, що вказана розписка не підтверджує наявність правовідносин договору позики, а складена у зв`язку з існуванням між сторонами взаємовідносин, пов`язаних із веденням спільного бізнесу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із неспроможності таких доводів, як не підтверджених належними та допустимими доказами.

Встановивши, що відповідачка ОСОБА_2 на вимогу позивача позики в повному обсязі не повернула, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

В той же час, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що право на пред`явлення позову у позивача виникло з 16 листопада 2015 року у зв`язку із направленням відповідачу письмової вимоги, яка була отримана ОСОБА_2 08 листопада 2015 року. Таким чином, звернувшись із позовом 08 серпня 2019 року, позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Колегія суддів апеляційного суду із такими висновками не погоджується.

Так, заявляючи про застосування строку позовної давності, відповідачка ОСОБА_2 посилалась на те, що перша вимога позивача про повернення позики була отримана нею 08.11.2015 р. Ця вимога від 06.11.2015р. була зроблена представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Папенком Р.С. До вимоги від 06.11.2015р. адвокатом Папенком Р.С. було надано копію розписки відповідача від 02.01.2010р., документ про надання представницьких повноважень - Договір про надання правової допомоги від 05.11.2015р., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

На підтвердження своїх аргументів, відповідачка ОСОБА_2 подала до суду висновок спеціаліста від 09.11.2020 року № 35, складений ПП «Консалтинг Експерт Груп «Діктум-Фактум» відокремлений підрозділ «Центр експертиз та оцінки», згідно якого підписи від імені ОСОБА_1 , зображення яких наявні в технічному зображенні Договору про надання правової допомоги від 05.11.2015 року, укладеного між адвокатом Папенком Р.С. та громадянином Литви ОСОБА_4 та які було використано в якості зразка при копіюванні - виконані гр. ОСОБА_4 (а.с. 124-132).

Надаючи оцінку вказаному висновку, суд першої інстанції віднісся до нього критично та не взяв до уваги, оскільки дослідження було проведено експертом по технічному зображенню Договору про надання правової допомоги від 05.11.2015 року, а не по оригіналу такого договору.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такою оцінкою.

Відхиляючи доводи позивача про те, що він ніколи не звертався до адвоката Папенка Р.С. з приводу пред`явлення вимог до відповідача щодо повернення грошових коштів, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не скористався правом на призначення судової почеркознавчої експертизи у справі, не надав інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що підпис у Договорі про надання правової допомоги від 05.11.2015р. виконаний не ним.

У той же час, суд першої інстанції не дав належної оцінки та не мотивував, чому віднісся критично до пояснень свідка ОСОБА_6 , допитаного в ході розгляду справи, який суду показав, що дійсно 05.11.2015 року укладав договір про надання правової допомоги, на виконання якого здійснював направлення вимоги про повернення грошових коштів відповідачем за позикою від 02.01.2010 року, проте зазначив, що у листопаді 2015 року до нього звертався точно не позивач, а інша особа, що було з`ясовано ним пізніше у 2019 році при огляді литовського паспорта ОСОБА_7 , який був наданий йому при зустрічі з адвокатом Бучинським О.Й., а також під час безпосереднього спілкування по відеозв'язку із самим ОСОБА_4 .

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінюючи в сукупності надані сторонами по справі докази, суд апеляційної інстанції доходить висновку про неспроможність доводів відповідачки ОСОБА_5 щодо пропуску позивачем строку позовної давності у зв`язку із направленням позивачем 06.11.2015 року письмової вимоги про повергнення боргу.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На переконання апеляційного суду, надані відповідачем докази у своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про укладення 05.11.2015р. позивачем ОСОБА_4 . Договору про надання правової допомоги з адвокатом Папенком Р.С. з метою ініціювання стягнення боргу за договором позики та направлення письмової вимоги ОСОБА_2 .

Так, апеляційний суд критично ставиться та не приймає до уваги наявну в матеріалах справи копію Договору про надання правової допомоги від 05.11.2015 року (а.с. 73-81), оскільки заперечення ОСОБА_1 щодо факту укладення ним такого Договору підтверджуються показами адвоката ОСОБА_6 , допитаного судом в якості свідка.

Також, адвокат Папенко Р.С., який був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, надаючи показання в ході допиту у суді першої інстанції, вказав, що не перевіряв паспортних даних особи, яка представилась, як ОСОБА_8 при укладенні Договору про надання правової допомоги від 05.11.2015р. Також, йому не було представлено оригіналу боргової розписки від 02.01.2010 року за підписом ОСОБА_2 , а документ, який він посвідчував, був копією з копії такої розписки.

За відсутності в матеріалах справи доказів, які могли б свідчити про зацікавленість свідка ОСОБА_6 в результаті розгляду даної справи, апеляційний суд не має обґрунтованих сумнівів в достовірності його показань.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги доводи апелянта щодо неможливості проведення експертного дослідження оригіналу Договору на предмет вчинення позивачем підпису, з підстав його утилізації у 2018 році разом із іншими архівними документами адвоката Папенка Р.С., при зміні останнім офісу. Зазначені обставини також підтверджені поясненнями свідка ОСОБА_6 .

Доводи відповідача про те, що 05.11.2019 року ОСОБА_3 перебував на території України та фактично міг бути клієнтом адвоката Папенка Р.С. і укласти з ним Договір про надання правової допомоги, є припущенями та не можуть бути взяті до уваги.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на вказане, належним та допустимим доказом, який підтверджує отримання відповідачкою ОСОБА_2 письмової вимоги про повернення позики є безпосередньо вимога за підписом ОСОБА_1 від 18.07.2019р., опис вкладення у цінний лист та накладна Укрпошти про направлення поштового відправлення, а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, із відміткою про отримання його ОСОБА_2 01 серпня 2019 року. (а.с. 6-8)

Таким чином, позовна заява подана відповідачем 08.08.2019 року в межах строку позовної давності.

Відповідачка ОСОБА_2 не надала суду доказів повернення позивачу грошових коштів, отриманих нею за договором позики, складеним у вигляді розписки, від 02 січня 2010 року в сумі 225 000,00 євро, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача про стягнення цих коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про доведеність обставин пропуску позивачем строку позовної давності та неправомірно відмовив в задоволенні позову, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд, керуючись положеннями частин 2, 13 статті 141 ЦПК України, вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивача понесення останнім витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 9605,00 грн., а також за подання апеляційної скарги в розмірі 14 407,50 грн, а всього: 24 012,50 грн.

У апеляційній скарзі представник відповідача наводить попередній розрахунок витрат на правову допомогу адвоката (20 000,00 грн), однак до закінчення судових дебатів докази на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи суду не подано та стороною про них не заявлено, тому питання про стягнення витрат на правову допомогу апеляційним судом не вирішується.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року - скасувати. Ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , особистий код: НОМЕР_2 ) в рахунок погашення боргу за договором позики 225 000 (двісті двадцять п`ять тисяч) євро, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 24 012 (двадцять чотири тисячі дванадцять) гривень 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 січня 2023 року.

Суддя - доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Н.В. Ігнатченко