Справа № 675/551/23
Провадження № 2/675/328/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" квітня 2023 р. м.Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді Пашкевича Р. В., за участі секретаря судового засідання Григор`євої О. С., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у залі суду в м. Ізяслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила на підставі ст. 391 ЦК України усунути перешкоди у здійсненні нею права користування своїм майном житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. В обґрунтування позову вказала, що відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 січня 2019 року вона являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 зареєстровані у вищевказаному будинку та не користуються спірним жилим приміщенням, так як ОСОБА_3 14.02.2021 виїхав до Республіки Польща, а ОСОБА_2 виїхала 28.02.2022.

Станом на сьогоднішній день, виникла необхідність зняти з реєстраційного обліку місця проживання у належному ОСОБА_1 домоволодінні, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки вони ухиляються добровільно виписатись із спірного домоволодіння.

Неодноразові прохання, знятись з реєстраційного обліку місця проживання відповідачів, не призвели до жодних позитивних результатів і вони продовжують бути зареєстрованими у будинку до якого немає жодного стосунку, а тому і звернулася з вказаним позовом до суду.

Ухвалою судді від 03 квітня 2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 у підготовчому судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у підготовче судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, подали на адресу суду письмові заяви, в якій вказали, що позовні вимоги визнають повністю, просять суд розглянути справу за їх відсутності.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши позицію відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

У силу ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб.

Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , являється власником житлового будинку АДРЕСА_2 . Дані відомості підтверджуються свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори Довбиш В. П. від 11.01.2019, спадкова справа №222/2018, зареєстровано в реєстрі за №1-42, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 152415048 від 11.01.2019.

Також відповідно рішення № 9/І-1 Ізяславської міської ради Хмельницької області сімдесят третьою (позачерговою) сесії Ізяславської міської ради 7 скликання від 11.11.2020 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , та передано їй у власність земельну діялнку площею 0,0851 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка.) кадастровий номер земельної ділянки :01:005:0623 по АДРЕСА_1 .

Комунальним підприємством «Ізяславське МБТІ» позивачу ОСОБА_1 оформлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповідей № 8797 та № 8767 від 30.03.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у АДРЕСА_1 .

Як вбачається з копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 , наявний штамп про перетин кордону 07.06.2021, та копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 , наявний штамп про перетин кордону 28.02.2022.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, будь-яким прийнятним для себе шляхом.

Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 2 ст. 64 Житлового Кодексу України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За вимогами ст. 405 Цивільного Кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

До прийняття Закону України «Про свободу пересування», 2009 року, місце проживання та місце реєстрації особи визначалось крім цивільного кодексу також Положенням про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700, Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3 лютого 1992 року.

За змістом цих норм, до прийняття Закону України «Про свободу пересування», місцем проживання особи було їх місце реєстрації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка містить визначення термінів застосованих у цьому законі, місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Отже, за змістом цих термінів, місце реєстрації особи, яке підтверджене відповідною довідкою про реєстрацію, також є підтвердженням її первинного місця проживання якщо не буде встановлено, що особа постійно або тимчасово перебуває у іншому місці. Таке місце проживання підтверджується довідкою.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони не відносяться до членів сім`ї одне одного.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі зазначені обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту.

Як визначено у Конвенції, кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідної компенсації (Постанова Великої палати Верховного Суду у справі №399/142/16). У випадках, коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, особи, яка звернулась за захистом, суд , відповідно до вимоги викладеної у позові може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції з 15 грудня 2017 року), (Постанова Великої палати Верховного Суду України у справі № 570/3439/16). Разом з тим, якщо таке право або інтерес, можуть бути захищені лише певним способом, а той який обрав позивач може бути використаний для захисту інших прав, а не тих на захист яких звернувся позивач, суд визнає обраний спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Визнаючи належність обраного способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу за захистом якого позивач звернувся до суду, вимога про захист права повинна відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у випадку неможливості гарантувати відшкодування (постанова Великої палати Верховного Суду України у справі за №331/6927/16).

Розглядаючи справу та встановивши, що право позивача було порушено, однак позивач обрав спосіб захисту права, що не відновлює це порушене право, суди повинні захистити право найбільш наближеним до обраного позивачем способу.

З огляду на вищевикладене, а саме те що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у жилому будинку в АДРЕСА_1 , який на даний час належить ОСОБА_1 , та реєстрація відповідачів чинить для неї перешкоди у користуванні своєю власністю, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовано обрано такий спосіб захисту своїх прав як усунення перешкод у володінні та користуванні своєю власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування її власністю.

Дана позиція узгоджується з правовим висновком викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 688/251/18, провадження № 1-2238св19.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що перебування відповідачів на реєстраційному обліку у житловому будинку, який належить ОСОБА_1 , порушує її право вільно користуватись та розпоряджатися своїм майном.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі, не проживаючи у спірному житловому будинку без поважних причин, втратили право користуватися даним жилим приміщенням.

Позивач заперечує щодо реєстрації відповідачів у належному їй житлі.

Відповідачі добровільно не знімаються з реєстрації. Тим самим вони перешкоджають позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю, оскільки їх формальна реєстрація в спірному домоволодінні надає їм статус користувача житловим приміщенням з відповідними наслідками.

Відтак, у даній справі наявні законні підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41 Конституція України, ст. ст. 64,71,72, Житлового Кодексу України, ст. ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , Паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Ізяславським РВ УМВС України в Хмельницькій області 25.06.2010, місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач 1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , Паспорт НОМЕР_4 від 14.07.2017, місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач 2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , Паспорт ID серії НОМЕР_6 від 16.12.1997, місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1

Повний текст рішення складено 05.05.2023.

Суддя Р. В. Пашкевич