Постанова

Іменем України

24 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 756/409/19

провадження № 61-20745св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року у складі судді Сирбул О. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст вимог позовної заяви

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики та відсотків.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 02 квітня 2016 року вона передала, а відповідач отримав грошові кошти в борг у розмірі 11 000,00 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою.

Умовами розписки визначено відсоткову ставку в розмірі 3 % щомісяця за користування позиченими грошовими коштами, які відповідач зобов`язався виплачувати щомісячно. Строк повернення грошових коштів розпискою не визначений.

З квітня до грудня 2016 року позичальник належним чином виконував своє зобов`язання та виплачував відсотки за користування грошовими коштами щомісяця.

29 грудня 2016 року вона передала, а відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 20 816,00 доларів США з відсотковою ставкою 2 % щомісячно, про що відповідачем було складено відповідну розписку. Строк повернення грошових коштів розпискою не обумовлювався.

Із січня 2017 року позичальник припинив сплачувати відсотки за користування позиченими грошовими коштами, що призвело до виникнення заборгованості за відсотками у розмірі 7 590,00 доларів США за договором позики від 02 квітня 2016 року та 9 575, 36 доларів США за договором позики від 29 грудня 2016 року.

Протягом 2017 року вона неодноразово зверталася до відповідача в усному порядку з проханням повернути позичені кошти та відсотки, проте кожного разу він просив відстрочити повернення коштів.

Оскільки строк повернення грошових коштів розписками не обумовлювався, 30 листопада 2018 року вона направила відповідачу вимогу про повернення грошових коштів за обома розписками, яка залишилася невиконаною.

Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 02 квітня 2016 року в розмірі 11 000,00 доларів США і відсотки в розмірі 7 590,00 доларів США та за договором позики від 29 грудня 2016 року в розмірі 20 816,00 доларів США і відсотки в розмірі

9 575,36 доларів США, а всього - 48 981,36 доларів США, що еквівалентно 1 347 943,33 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 лютого 2019 року матеріали позовної заяви передано до Дарницького районного суду міста Києва за підсудністю.

Заочним рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 02 квітня 2016 року на загальну суму 18 590,00 доларів США, яка складається з основного боргу в розмірі 11 000,00 доларів США та відсотків у розмірі 7 590,00 доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29 грудня 2016 року на загальну суму 30 391,36 доларів США, яка складається з основного боргу в розмірі 20 816,00 доларів США та відсотків у розмірі 9 575,36 доларів США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеним факт неналежного виконання зобов`язань за договорами позики і наявності заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. У цьому конкретному випадку договори позики від 02 квітня 2016 року та від 29 грудня 2016 року - це боргові документи, укладені між позивачем та відповідачем у справі на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики, які свідчать про існування правовідносин за договороми позики між сторонами. Відповідно до розрахунку заборгованості відповідач має заборгованість: за договором позики від 02 квітня 2016 року на загальну суму 18 590,00 доларів США, яка складається з: основного боргу у розмірі 11 000,00 доларів США та відсотків у розмірі 7 590,00 доларів США; за договором позики від 29 грудня 2016 року на загальну суму 30 391,36 доларів США, яка складається з: основного боргу у розмірі 20 816,00 доларів США та відсотків у розмірі 9 575,36 доларів США.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року залишено без задоволення.

Суд першої інстанції вказав, що копію ухвали про відкриття провадження одночасно з позовною заявою та доданими до неї документами і судові повідомленння про дату, місце та час судових засідань неодноразово направлялись відповідачу за адресою зареєстрованого місця проживання. Проте судові документи повертались без вручення адресату з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» та адресат відсутній за вказаною адресою. Наведене дає підстави вважати, що відповідач не був у встановленому законом порядку повідомленим про розгляд вказаної справи, а, отже, причини неявки в судове засідання та неподання відзиву є поважними. Разом із тим, відповідачем не надано суттєвих доказів, які б могли вплинути на зміст рішення по суті, як це передбачено статтею 285 ЦПК України, тому заява про перегляд заочного рішення задоволенню не підлягає.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що складені відповідачем розписки містять його прізвище, ім`я, по батькові як позичальника та дані про позикодавця, суми позики, дату їх написання. Відсутність у розписці запису про зобов`язання ОСОБА_2 повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, він тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику. Доводи відповідача про те, що висновок суду першої інстанції не відповідає постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, згідно з якою розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, є помилковими і спростовуються зазначеними вище обставинами справи та положеннями законодавства.

Щодо заочного розгляду справи у суді першої інстанції апеляційний суд зазначив таке. Судову повістку в судове засідання, призначене на 14 липня 2020 року 09.40 год, було надіслано ОСОБА_2 за адресою його зареєстрованого місця проживання, а саме

АДРЕСА_1 . Вказана судова повістка повернулась до суду з поштовою відміткою «адресат відсутній» (а. с. 100). За таких обставин ОСОБА_2 вважався належним чином повідомленим про розгляд справи. Судом першої інстанції також надсилалась повістка ОСОБА_2 у вищевказане судове засідання за останньою відомою адресою його місця проживання: АДРЕСА_2 , яка також повернулась до суду з поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 99). З огляду на вказані обставини, а також заяву представника позивача про те, що вона не заперечує проти заочного вирішення справи, суд першої інстанції дотримався вимог статті 280 ЦПК України щодо умов проведення заочного розгляду справи та дійшов обґрунтованого висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 після відкриття провадження у справі, а саме 17 лютого 2020 року, був знятий з реєстраційного обліку за зареєстрованою адресою свого місця проживання: АДРЕСА_1 , та до цього часу своє місце проживання чи місце перебування не зареєстрував. Судові повістки, які були направлені йому в період часу, коли він був зареєстрований за цією адресою, повертались до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про те, що відповідач діяв на власний розсуд, про зміну місця проживання відповідно до статті 128 ЦПК України суду не повідомляв. Помилкове зазначення в ухвалі суду першої інстанції від 25 травня 2021 року про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду про те, що відповідач не був повідомлений про розгляд цієї справи, оскільки судові документи повертались без вручення адресату з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою» не може слугувати підставою для скасування ухваленого у справі рішення, оскільки судом першої інстанції були дотримані вимоги цивільно-процесуального законодавства щодо повідомлення особи про судовий розгляд.

Аргументи учасників

У грудні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі та її уточненій редакції представник ОСОБА_2 зазначає, що суди не врахували, що між сторонами було укладено усний договір позики, який, на думку позивача, підтверджено розпискою відповідача про отримання коштів. Суди вказали, що з квітня до грудня 2016 року відповідач належним чином виконував свої зобов`язання - сплачував відсотки за користування позикою, у зв`язку з чим позивач надав ще одну позику. Разом з тим у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження сплати будь-яких коштів у рахунок погашення відсотків за вказаний період. Відповідач неодноразово наголошував на тому, що фактично кошти за розписками не отримував, що позивач не довів цієї обставини, проте суди не перевірили цих його доводів і не з`ясували, чи мала місце передача позики за розписками. Крім того, посилається на порушення норм процесуального права - розгляд справи у суді першої інстанції за його відсутності. В ухвалі від 25 травня 2021 року суд першої інстанції вказав, що судові документи, які направлялися відповідачу, поверталися без вручення адресату з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто причини неявки у судові засідання та неподання відзиву на позов є поважними. Унаслідок такого порушення він був позбавлений можливості скористатися правом брати безпосередню участь у судовому розгляді і подачі зустрічного позову.

У лютому 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому вона вказує, що суд першої інстанції вжив усі заходи щодо належного повідомлення відповідача про розгляд цієї справи, зокрема, уся судова кореспонденція направлялася йому на останню відому адресу реєстрації його місця проживання, а також на адресу, яку відповідач власноручно зазначив у розписках. Суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин та ухвалили обґрунтовано рішення про задоволення позову, підстави для скасування яких відсутні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі

№ 6-63цс13, постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, від

09 жовтня 2018 року у справі № 924/1096/17, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, судове рішення ухвалено з порушенням пунктів 5 частини першої, 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 02 квітня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого останній позичив у позивача 11 000,00 доларів США зі сплатою щомісячних відсотків в розмірі 3 %, про що свідчить власноручно написана позичальником боргова розписка. Місце проживання ОСОБА_2 визначив за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 9).

29 грудня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у позивача 20 816,00 доларів США зі сплатою щомісячних відсотків у розмірі 2 %, про що свідчить власноручно написана позичальником боргова розписка. Місце проживання ОСОБА_2 вказав за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 10).

30 листопада 2018 року ОСОБА_1 направляла ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів за договорами позики за адресою, яка була зазначена позичальником в наданих ним розписках. Однак вказана вимога залишилася не виконаною та була повернута з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 13).

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона і відповідач уклали два договори позики, оформлені відповідними розписками останнього

від 02 квітня 2016 року на суму 11 000,00 доларів США зі сплатою 3 % щомісяця та від 29 грудня 2016 року на суму 20 816,00 доларів США зі сплатою 2 % щомісяця. Строк сторонами не визначений. Досудова вимога про повернення коштів відповідачем не отримана - поштова кореспонденція повернута з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Ці обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відповідач заперечував проти позову та зазначав, що договорів позики не укладав, грошових коштів не отримував.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина перша стаття 1047 ЦК України).

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (див. постанову Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі

№ 6-50цс16).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 750/12/20 (провадження № 61-9508св22) вказано, що «постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд від 04 вересня 2020 року у справі № 552/6989/16-ц (провадження № 61-3683св19), на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, зазначено, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15». У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)

(див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18). У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Установивши, що одержаних у позику коштів і відсотків за користування ними відповідач не повернув, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє довід касаційної скарги про те, що розписки не містять умови про його обов`язок повернути ці кошти, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

У постанові Верховного Суду від 19 липня 2021 року (провадження

№ 61-17289св20) зазначено, що «метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема спірні боргові розписки, та надавши їм належну правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про укладення між сторонами договору позики, та виникнення у відповідача заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з його невиконанням. Також не можуть бути прийняті до уваги аргументи заявника про те, що спірні розписки не містять зобов`язання щодо повернення коштів, що на переконання останнього свідчить про фіктивність правочину. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора».

За таких обставин зазначення відповідачем у розписці про отримання ним коштів у борг від позивача зі сплатою відповідних відсотків за користування цими коштами передбачає обов`язок позичальника повернути позику з відсотками.

Доводи касаційної скарги про те, що з квітня до грудня 2016 року позичальник належним чином виконував свої зобов`язання - сплачував відсотки за користування позикою, колегія суддів відхиляє, оскільки ця обставина не є доведеною.

Колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі про неповідомлення відповідача про розгляд справи у суді першої інстанції, оскільки на а. с. 100 є поштове відправлення - судова повістка на судове засідання, призначене на 14 липня 2020 року, яка направлялася відповідачу за зареєстрованим місцем його проживання, проте була повернута з відміткою «адресат відсутній», що відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається врученням повістки.

Довід касаційної скарги про те, що позивач не довів, що відповідач писав розписки, спростовується тим, що у розписках зазначено номер і серію паспорта ОСОБА_2 . Сам відповідач на спростування факту видачі ним розписок не заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення і постанову судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар