Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 740/2029/20

провадження № 61-18925св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Бублик Тетяна Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 серпня 2021 року у складі судді Олійника В. П. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Онищенко О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Бублик Т. М. про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його сестра ОСОБА_3 .

Зазначив, що після смерті сестри звернувся до нотаріуса для прийняття спадщини за законом, однак йому відмовили у прийнятті спадщини, оскільки ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т. М., яким все своє майно заповіла сестрі ОСОБА_2 .

Послався на те, що його сестра ОСОБА_3 на час складення спірного заповіту мала 66 річний вік і хворобливий стан, деякі події сприймала неадекватно та перебувала на стаціонарному лікуванні з 15 вересня до 03 жовтня 2014 року.

Просив суд поновити строк звернення до суду та визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 27 лютого 2015 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т. М., на користь ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області рішенням від 12 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Місцевий суд виходив з того, що за висновком судово-психіатричного експерта Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» (далі - КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня») від 25 травня 2021 року № 213 у ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час посвідчення правочину-заповіту від 27 лютого 2015 року, ознак психічного захворювання або тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявлено, вона була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Виходив з того, що сам по собі факт наявності у ОСОБА_3 захворювань та її лікування згідно довідок КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» від 28 лютого 2020 року № 11, від 28 лютого 2020 року № 82 не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні заповіту від 27 лютого 2015 року і не спростовує презумпцію її психічного здоров`я.

Вважав не доведеними інші обставини, які б підтвердили, що волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Суд врахував, що позов подано до суду 17 травня 2020 року, а сам ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначив, що про спірний заповіт дізнався 15 квітня 2016 року.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 15 червня 2017 року, яка набрала законної сили, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування залишено без розгляду з підстав подачі представником позивача ОСОБА_4 заяви про залишення позову без розгляду.

Послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), де суд дійшов висновку про те, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі.»

Отже, суд відмовив у позові саме через його необґрунтованість.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

На рішення місцевого суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Чернігівський апеляційний суд постановою від 19 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 серпня 2021 року залишив без змін.

Апеляційний суд, враховуючи висновок судово-психіатричного експертизи від 25 травня 2021 року № 213 (а. с. 168-172), про те, що у ОСОБА_3 , на час посвідчення правочину-заповіту, 27 лютого 2015 року, ознак психічного захворювання або тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявлено, вона була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, погодився з висновком суду першої інстанції, який відповідає справі та приписами законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 17 грудня 2021 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначив відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме про визнання заповіту недійсним (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивував тим, що висновок експерта є не повним, оскільки в ньому нічого не зазначено про вплив лікарських засобів на психічно-нервовий стан ОСОБА_3 .

На думку заявника, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про виклик експертів.

Зазначив, що свідки давали покази про стан здоров`я спадкодавця на час її працездатності, а не на час складання заповіту.

Заявник вважає, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало її волі.

Відзив на касаційну скаргу

У грудні 2021 року ОСОБА_2 через адвоката Середу Д. А., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила суд залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Зазначила те, що судово-психіатрична експертиза надала повну та чітку відповідь на конкретно постановлені представником позивача питання.

Вважає, що місцевий суд виконав всі вимоги, визначені статтею 107 ЦПК України.

Виходила з того, що позивач не довів недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Послалася на те, що особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною сестрою ОСОБА_1 та ОСОБА_2

27 лютого 2015 року ОСОБА_3 склала нотаріально посвідчений заповіт та заповіла все своє майно сестрі ОСОБА_2 (а. с. 71).

Після смерті ОСОБА_3 сторони у справі звернулися з заявами про прийняття спадщини( а. с. 36, 46).

За повідомленням приватного нотаріуса Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т. М. від 16 квітня 2016 року на ім`я ОСОБА_1 , до його відома доведена наявність заповіту спадкодавця від 27 лютого 2015 року не на його користь (а. с. 53).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» від 25 травня 2021 року № 213 у ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент посвідчення правочину-заповіту від 27 лютого 2015 року ознак психічного захворювання або тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявлено, вона була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 168-172).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України(відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме про визнання заповіту недійсним).

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частина третя статті 3 ЦПК України визначає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що за висновком судово-психіатричного експерта КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» від 25 травня 2021 року № 213 у ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент посвідчення правочину-заповіту від 27 лютого 2015 року ознак психічного захворювання або тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявлено, вона була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Сам по собі факт наявності у ОСОБА_3 захворювань та її лікування згідно довідок КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» від 28 лютого 2020 року № 11, від 28 лютого 2020 року № 82 не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні заповіту від 27 лютого 2015 року і не спростовує презумпцію її психічного здоров`я.

Також не доведені інші обставини на підтвердження того, що волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У якості правової підстави для визнання заповіту від 27 лютого 2015 року недійсним, позивач послався на те, що на час складання заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

На підставі частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15.

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами.

Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди встановили, що відповідно до висновку судово-психіатричного експертизи від 25 травня 2021 року № 213 (а. с. 168-172), у ОСОБА_3 , на час укладання правочину-заповіту, 27 лютого 2015 року, ознак психічного захворювання або тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявлено, вона була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Свідок ОСОБА_5 суду першої інстанції пояснила, що ОСОБА_3 працювала у виконкомі Ніжинської міської ради на відповідальних посадах, була інтелектуальною, розумною до кінця життя, мала сильне психічне здоров`я і здоровий розум.

Свідок ОСОБА_6 підтвердила, що знала ОСОБА_3 по роботі у виконкомі, в останньої була добра пам`ять, в останні дні життя остання перебувала у повному розумі.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановив, що на момент складання заповіту ОСОБА_3 усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними, оспорюваний заповіт склала та посвідчила з дотриманням вимог законодавства, чинного на момент вчинення нотаріальної дії щодо його посвідчення.

Дійшов висновку, що позивач не довів нікчемності заповіту та про відсутність правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України для визнання заповіту недійсним.

Інших доказів на спростування висновку експертизи позивач суду не надав.

Зокрема клопотань про повторну або додаткову експертизу позивач до судів попередніх інстанцій не подавав.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинахє неприйнятними, оскільки практика щодо справ про визнання заповіту недійсним є сталою та Верховний Суд висловлював такі висновки, зокрема, у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15.

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій встановили всі фактичні обставини справи, врахували доводи сторін, надали належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосували норми законодавства України,.

Доводи касаційної скарги про те, що висновок експерта є не повним, свідки зазначали про стан померлої в період її працездатності, а не на момент написання заповіту, а також волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало її волі стосуються переоцінки доказів та виходять за межи повноважень суду касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про виклик експертів є неприйнятними, оскільки висновок експерта містить обґрунтовану відповідь на поставлені в ухвалі суду першої інстанції питання, перелік цих питань визначив сам представник позивача ( а. с. 134, 139, 140).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 402, 409, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 серпня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська