Справа № 274/1200/21 Провадження № 2/0274/174/23
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
15.02.23 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Андріяшівка Агро", представником якого є Гуменюк О.В.,
до1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) державного реєстратора Сектору державної реєстрації Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області Польової Лариси Дмитрівни 4) фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , представником якого є ОСОБА_4 ,
провизнання недійсними угод про припинення договорів оренди земельних ділянок, скасування рішень державного реєстратора про припинення права оренди земельних ділянок, визнання недійсними договорів оренди землі,
Товариство з обмеженою відповідальністю "Андріяшівка Агро" (далі Товариство) звернулось з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 09.09.2021 р. (т. 1, а. с. 100 105), яка ухвалою від 09.09.2021 р. була прийнята до розгляду (т. 1, а. с. 131), просить:
стягнути на його користь з Підприємця ОСОБА_3 у якості відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у загальному розмірі 112 330,00 грн.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 своєї позиції щодо позову у порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України, не повідомили.
Підприємець ОСОБА_3 щодо позовних вимог про стягнення з нього грошових коштів у якості відшкодування матеріальної шкоди та визнання недійсними укладених з ним договорів оренди заперечив. Заперечення обґрунтовані тим, що є акти від 20.01.2020 р. прийому-передачі земель, підписані між Товариством та ОСОБА_1 , Товариством та ОСОБА_2 . Земельні ділянки були передані в тому стані, в якому вони передавались в оренду. В послідуючому договори оренди між Підприємцем ОСОБА_3 і П`явчуками були укладені лише 20.01.2020 р. Ніяких дій по зорюванню чи розорюванню земельних ділянок, які стосуються предмета спору, з боку Підприємця ОСОБА_3 не було. Товариство не надало доказів, що земельні ділянки, які стосуютьсь предмета спору, були засіяні саме ним. Підприємець ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, Як відбувались угоди між Товариством та орендодавцями ОСОБА_7 не вникав, його це не стосувалося. Положення про директора Товариства, затверджене загальними зборами учасників Товариства 20.07.2019 р. та протокол № 1/19 є недопустимими доказами, оскільки ні ОСОБА_8 , ні Шалабай 18.07.2019 р. на території України не перебували, тобто до протоколу загальних зборів учасників Товариства включено осіб, які не моли голосувати, приймати рішення.
Між ОСОБА_1 та Товариством укладено договір оренди землі від 20.06.2014 р., об`єктом якого є зазначена у попередньому абзаці земельна ділянка, договір укладено на 10 років (а. с. 15), відповідне право оренди зареєстровано за Товариством в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.07.2014 р., земельна ділянка ІНФОРМАЦІЯ_2 передана ОСОБА_1 . Товариству, що підтверджується витягом від 09.07.2014 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого права та актами від 20.06.2014 р. приймання-передачі земельної ділянки та визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а. с. 17, 16).
Між ОСОБА_2 та Товариством укладено договір оренди землі від 20.06.2014 р., об`єктом якого є зазначена у попередньому абзаці земельна ділянка, договір укладено на 10 років (а. с. 20), відповідне право оренди зареєстровано за Товариством в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.07.2014 р., земельна ділянка ІНФОРМАЦІЯ_2 передана ОСОБА_2 . Товариству, що підтверджується витягом від 10.07.2014 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого права та актами від 20.06.2014 р. приймання-передачі земельної ділянки та визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а. с. 23, 21).
Між ОСОБА_2 та Товариством укладено договір оренди землі від 03.07.2014 р., об`єктом якого є зазначена у попередньому абзаці земельна ділянка, договір укладено на 10 років (а. с. 25), відповідне право оренди зареєстровано за Товариством в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.08.2014 р., земельна ділянка ІНФОРМАЦІЯ_3 передана ОСОБА_2 . Товариству, що підтверджується витягом від 11.08.2014 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого права та актами від 03.07.2014 р. приймання-передачі земельної ділянки та визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а. с. 28, 26).
Згідно з частиною першою, пунктами 2 та 4 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Частинами першою та третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частин першої третьої статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Згідно з частиною першою та абзацом першим частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Зі змісту статут Товариства, затвердженого загальними зборами учасників Товариства 29.04.2019 р. (протокол № 29052019) та Положення про директора Товариства, затвердженого загальними зборами учасників Товариства 20.07.2019 р. (протоколом № 1/19) вбачаться, що органами управління Товариства є загальні збори учасників та виконавчий орган, зокрема, одноособовий, директор, останній обирається загальними зборами учасників Товариства, та має право без довіреності представляти Товариство у взаємовідносинах з юридичними і фізичними особами, укладати цивільно-правові угоди з правом одноособового їх підпису відповідно до його компетенції та обмежень, встановлених законодавством України, цим Статутом та Положенням (а. с. 33 34, 35 36).
З наказу № 8-к від 15.04.2019 р. випливає, що загальними зборами учасників Товариства 15.04.2019 р. було прийнято рішення (протокол № 15042019) про обрання директором Товариства ОСОБА_6 , цим же наказом ОСОБА_9 призначено на посаду директора Товариства з 15.04.2019 р.(зворотній бік а. с. 30).
У пункті 3.2 Положення про директора Товариства, затвердженого загальними зборами учасників Товариства 20.07.2019 р. (протоколом № 1/19) зазначено, що, зокрема, укладення, розірвання, припинення договорів оренди земельних ділянок з фізичними та юридичними особами здійснюється директором Товариства виключно на підставі попередньої письмової згоди загальних зборів учасників Товариства (зворотній бік а. с. 33).
Суд не приймає до уваги заперечення ОСОБА_10 , що Положення про директора Товариства, затверджене загальними зборами учасників Товариства 20.07.2019 р. протоколом № 1/19, разом з цим протоколом є недопустимими доказами, оскільки ні ОСОБА_8 , ні Шалабай 18.07.2019 р. (на думку Суду, представник Підприємця ОСОБА_11 мав на увазі 20.07.2019 р.) на території України не перебували, що підтверджується листом від 06.07.2022 р. Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а. с. 221), тобто до протоколу загальних зборів учасників Товариства включено осіб, які не моли голосувати, приймати рішення, оскільки у зазначеному протоколі прізвища ОСОБА_8 та ОСОБА_12 відсутні (а. с. 32), при цьому у матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких можна з`ясувати, що ОСОБА_8 та/або ОСОБА_12 є учасниками Товариства та який розмір їхніх часток у статутному капіталі Товариства.
Крім того, у вказаному протоколі зазначено, що на загальних зборах учасників Товариства присутні учасники та їх представники, що володіють у сукупності 100% голосів, тобто навіть якщо брати до уваги, що ОСОБА_8 та/або Шалабай є учасниками Товариства і що їх не було на цих зборах, то на них були присутні їхні представники, а відтак збори були правомочними.
Абзацом другим частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
Товариством не подано доказів, які б вказували, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладаючи з Товариством в особі директора ОСОБА_6 угоди від 20.01.2020 р. про припинення договорів оренди земельних ділянок, знали чи за всіма обставинами не могли не знати, що директор Товариства ОСОБА_6 мав повноваження на припинення цих договорів оренди виключно у разі попередньої письмової згоди загальних зборів учасників Товариства.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що недотримання директором Товариства ОСОБА_9 пункту 3.2 Положення про директора Товариства, затвердженого загальними зборами учасників Товариства 20.07.2019 р. (протоколом № 1/19), не є підставою для визнання недійсними угод від 20.01.2020 р. про припинення договорів оренди земельних ділянок, укладених між ОСОБА_1 та Товариством, та ОСОБА_2 та Товариством.
Разом з тим, Товариство займається сільськогосподарською діяльністю з виробництва, переробки та реалізації сільськогосподарської продукції на орендованих у власників паїв землях на території с. Андріяшівка Бердичівського району Житомирської області, на підставі договорів оренди, укладених у 2014 р. строком на 10 років, Товариством орендувалось більше двадцяти відповідних земельних ділянок, у тому числі ті, які стосуються предмета спору, у вересні 2020 р. Товариством було проведено польові роботи по обробітку цих ділянок та засіяно їх зерновими культурами, що підтверджується заявою-вимогою Товариства від 03.03.2021 р., довідкою від 16.02.2021 р. № 17 Товариства, довідкою від 16.02.2021 р. № 39 старости Андріяшівського старостинського округу № 1 Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, заявою про кримінальне правопорушення від 12.04.2021 р. Товариства, актом від 11.05.2021 р. обстеження стану та використання земельних ділянок, актом від 17.05.2021 р. огляду посівів та врегулювання збитків на посівах озимих зернових сільськогосподарських культур (а. с. 108 109, 53, 54, 110 111, 126 127, 128 129).
Будучи директором Товариства, ОСОБА_9 не міг не знати, що Товариство займається сільськогосподарською діяльністю з виробництва, переробки та реалізації сільськогосподарської продукції на орендованих у власників паїв землях на території с. Андріяшівка Бердичівського району Житомирської області, на підставі договорів оренди, укладених у 2014 р. строком на 10 років, Товариством орендувалось більше двадцяти відповідних земельних ділянок, у тому числі ті, які стосуються предмета спору.
Тобто ОСОБА_9 як директору Товариства було достовірно відомо, що Товариство зацікавлено у тому, що б у нього в оренді перебували земельні ділянки, у тому числі ті, які стосуються предмета спор, протягом усього строку відповідних договорів оренди.
Не зважаючи на це, директор Товариства ОСОБА_13 , знаючи, що десятирічний строк дії договорів, укладених між ОСОБА_1 і Товариством та між ОСОБА_2 та Товариством, які стосуються предмету спору, станом на 20.01.2020 р. не закінчився, уклав від імені Товариства з вказаними фізичними особами три угоди від 20.01.2020 р. про припинення відповідних договорів оренди земельних ділянок на підставі статті 31 Закону України "Про оренду землі" у зв`язку з закінченням строку, на яких їх було укладено.
Таким чином директор Товариства ОСОБА_9 діяв всупереч інтересів Товариства та не добросовісно, чим порушив абзац перший частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України, зміст якого наводився вище.
Крім того, такими діями директор Товариства ОСОБА_9 порушив права Товариства, зокрема, всупереч волі останнього припинив право оренди земельних ділянок, та зловжив правом представляти Товариство у взаємовідносинах з юридичними і фізичними особами, укладати цивільно-правові угоди з правом одноособового їх підпису, чим порушив частини другу та третю статті 13 Цивільного кодексу України, зміст яких наводився вище.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладаючи з Товариством в особі директора ОСОБА_6 угоди від 20.01.2020 р. про припинення договорів оренди земельних ділянок, які стосуються предмету спору, на підставі статті 31 Закону України "Про оренду землі" у зв`язку з закінченням строку, на який їх було укладено, достовірно знаючи, що ці договори оренди земельних ділянок укладені на строк десять років, також порушили права Товариства, зокрема, припинили право оренди земельних ділянок, чим порушили частину другу статті 13 Цивільного кодексу України, зміст якої наводився вище.
Приймаючи до уваги зазначене, позов Товариства в частині вимог про визнання недійсними вказаних угод підлягає задоволенню.
При цьому з відповідних реєстраційних справ вбачається, що на підставі наведених угод Реєстратором ОСОБА_5 приймались рішення про припинення права оренди Товариства вказаних земельних ділянок, а не про реєстрацію цих угод (а. с. 140 144, 145 149, 155 159).
Частинами першою третьою статті 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Тобто ці договори суперечать частини другій статті 13 Цивільного кодексу України, зміст якої наводився вище, а тому вони підлягають визнанню недійсними на підставі частин першої та третьої статті 215 Цивільного кодексу України, зміст яких також наводився вище.
Беручи до уваги зазначене, позов Товариства в частині вимог про визнання недійсними вказаних угод підлягає задоволенню.
Однак Суд відмовляє у задоволенні позову Товариства в частин вимог про припинити права оренди цих земельних ділянок Підприємця ОСОБА_3 , зважаючи на абзац перший частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень": у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Як вже було встановлено Судом вище, у вересні 2020 р. Товариством було проведено польові роботи по обробітку земельних ділянок, які стосуються предмета спору, та засіяно їх зерновими культурами, що підтверджується заявою-вимогою Товариства від 03.03.2021 р., довідкою від 16.02.2021 р. № 17 Товариства, довідкою від 16.02.2021 р. № 39 старости Андріяшівського старостинського округу № 1 Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, заявою про кримінальне правопорушення від 12.04.2021 р. Товариства, актом від 11.05.2021 р. обстеження стану та використання земельних ділянок, актом від 17.05.2021 р. огляду посівів та врегулювання збитків на посівах озимих зернових сільськогосподарських культур (а. с. 108 109, 53, 54, 110 111, 126 127, 128 129).
Дізнавшись про те, що у 2020 р. його право оренди земельних ділянок, які стосуються предмета спору, було припинено та переоформлено на Підприємця ОСОБА_3 , Товариство звернулось до останнього з заявою-вимогою від 03.03.2021 р., у якій повідомило про незаконність дій колишнього директора ОСОБА_6 щодо припинення зазначеного права оренди, про проведення ним, Товариством, у вересні 2020 р. польових робіт по обробітку вказаних земельних ділянок та засіяння їх зерновими культурами, про звернення до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовами про визнання недійсними додаткових угод при припинення договорів оренди цих земельних ділянок, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію даних угод та визнання недійними договорів оренди цих ділянок, укладених між орендодавцями та Підприємцем ОСОБА_3 , та вимагало від останнього для уникнення наслідків по знищенню посівів не вчиняти будь-яких дій на земельних ділянках, попередивши, що в іншому ж випадку воно вимагатиме від нього компенсації заподіяної шкоди (а. с. 108 109).
Заява-вимога від 03.03.2021 р. Товариства була отримана Підприємцем ОСОБА_3 , що підтверджується його відповіддю на неї від 15.03.2021 р. (а. с. 110).
Таким чином Підприємцю ОСОБА_3 з 15.03.2021 р. або раніше було відомо, що на земельних ділянках, які стосуються предмета спору, знаходяться посіви зернових культур, належні Товариству.
У квітні 2021 р. Підприємець ОСОБА_3 провів на земельних ділянках, які стосуються предмету спору, польові роботи по дискуванню ріллі на них, чим знищів посіви озимої пшениці, здійснені Товариством, що підтверджується актом від 11.05.2021 р. обстеження стану та використання земельних ділянок, складеного комісією у присутності Підприємця ОСОБА_3 та директора Товариства ОСОБА_14 , у якому зазначено, що цю інформацію повідомив сам Підприємець ОСОБА_3 .
Ці обставини також підтверджуються:
показаннями свідка ОСОБА_15 , яка була у складі комісії, якою складено акт від 11.05.2021 р. обстеження стану та використання земельних ділянок, про те, що, зокрема, Підприємець ОСОБА_3 не заперечував, що переорав земельні ділянки, у тому числі ті, які стосуються предмета спору;
показаннями свідка ОСОБА_16 , який був у складі комісії, якою складено акт від 11.05.2021 р. обстеження стану та використання земельних ділянок, про те, що, зокрема, Підприємець ОСОБА_3 сам говорив, що переорав землі, у тому числі ті, які стосуються предмета спору.
Таким чином доводи ОСОБА_10 про те, що ніяких дій по зорюванню чи розорюванню земельних ділянок, які стосуються предмета спору, з його боку не було, спростовуються матеріалами справи, будь-яких доказів на їх підтвердження Підприємець ОСОБА_3 не подав (акти, на які його представник посилався у вступному слові (акти від 20.01.2020 р. прийому-передачі земель, підписані між Товариством та ОСОБА_1 , Товариством та ОСОБА_2 , які, наскільки зрозумів Суд , мали підтвердити, що земельні ділянки були передані в тому стані, в якому вони передавались в оренду, тобто незасіяні) у матеріалах ріалах справи відсутні).
Абзацом першої частини першої статті 181 Цивільного кодексу України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Відповідно до статті 189 Цивільного кодексу України продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 321 право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Умовами договорів оренди, які стосуються предмету спору, укладених між ОСОБА_17 та Товариством, і ОСОБА_2 та Товариством встановлювалось, що орендар (Товариство) має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договорів, отримувати доходи (пункт 30 договорів).
Таким чином Товариство мало право проводити на земельних ділянках, які стосуються предмета спору, польові роботи по їх обробітку, та засіяти їх зерновими культурами, зібрати відповідний врожай, який є його власністю, та отримати від цього доходи, які також є його власністю.
Між тим, через дії Підприємця ОСОБА_3 , які полягали у проведенні на земельних ділянках, які стосуються предмету спору, польових робіт по дискуванню ріллі на них, що призвело до знищення посівів озимої пшениці, здійснених Товариством, останнє втратило можливість зібрати відповідний врожай та отримати від цього доходи.
При цьому у Підприємця ОСОБА_3 були відсутні правові підстави знищувати посіві озимої пшениці, належні Товариству (про що йому було достовірно відомо), навіть якщо він вважав себе добросовісним набувачем права користування земельними ділянками, які стосуються предмета спору, а здійснення ним таких дій призвело до порушення права власності Товариства на ці посіви відповідний врожай, тобто ці його дії були неправомірними.
Пунктами 1 та 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
З висновку експертів від 22.07.2021 р. № 366/07-2021 за результатами проведення комісійної судової оціночно-земельної експертизи (а. с. 115 124) вбачається, що розмір завданої матеріальної шкоди Товариств від проведеного Підприємцем ОСОБА_3 12.04.2021 р. дискування ріллі, внаслідок чого було знищено здійснені Товариством посіви озимої пшениці, в тому числі у формі неодержаного доходу (упущеної вигоди) на наступних земельних ділянках, становить:
Тобто загальний розмір матеріальної шкоди становить 112 330,00 грн.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що позов Товариства в частині вимог про його стягнення на його користь з Підприємця ОСОБА_3 у якості відшкодування матеріальної шкоди грошових коштів у загальному розмірі 112 330,00 грн. підлягає задоволенню.
На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України на користь Товариства у якості відшкодування судових витрат підлягають стягненню грошові кошти з ОСОБА_1 розмірі 3 688,75 грн., з ОСОБА_2 у розмірі 7 377,50 грн., з Підприємця ОСОБА_3 у розмірі 13 620,00, грн.
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,
8. Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Андріяшівка Агро" у якості відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у розмірі 112 330,00 грн.
9. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
10. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Андріяшівка Агро" у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 3 688,75 грн.
11. Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Андріяшівка Агро" у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 7 377,50 грн.
12. Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Андріяшівка Агро" у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 13 620,00, грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут

Повне рішення складено 27.02.2023 р.