КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/12144/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/238/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді П`ятничук І.В., у справі за позовом Святошинської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська Кароліна Сергіївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Голд Брайд» про витребування земельної ділянки та скасування реєстрації права власності, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року керівник Київської місцевої прокуратури № 8 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначав, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2014 року у справі № 759/10950/13-ц задоволено позов прокурора, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради № 858/1914 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговувані житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 », визнано недійсним державний акт, зобов`язано повернути спірну земельну ділянку на користь Київської міської ради. Рішення набрало законної сили та фактично виконано, земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва.

Разом з тим, відповідно до даних Державного реєстру речових прав і нерухоме майно право власності на вказану спірну земельну ділянку зареєстровано 08 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за ОСОБА_2 на підставі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009.

Надалі право власності на вказану земельну ділянку 30 серпня 2016 року перейшло до ТОВ «Голд Брайд». На даний час право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2017 року, укладеного між ним та ТОВ «Голд Брайд», посвідченого приватним нотаріусом КМНО Синицею Т.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 4431.

Спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та після скасування рішення Київської міської ради № 858/1914 від 09 липня 2009 року повторно не вибувала, право комунальної власності на землю не припинялось, відповідно вищезазначені власники не набували право власності на спірну земельну ділянку та не мали необхідного обсягу цивільної правоздатності та дієздатності на розпорядження комунальною землею.

З огляду на викладене, позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 09 липня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за № про право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :75:670:0271), площею 0,1 га по АДРЕСА_1 (реєстраційні номер об`єкта нерухомого майна НОМЕР_1);

- витребувати у ОСОБА_1 на користь Київської міської ради спірну земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0271 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідачів на користь прокуратури м. Києва судовий збір у розмірі 27 551,50 грн. (т. 1 а.с. 2-12, 161-165).

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав письмові пояснення, у яких зазначав, що керівник Київської місцевої прокуратури № 8 є неналежним позивачем та не може звертатися до суду з даним позовом в інтересах Київської міської ради, оскільки наявність підстав для представництва не обґрунтована. Вважає, що вимоги позивача є несправедливими та суперечать міжнародній практиці, закріпленій в тому числі рішеннями національних судів та порушують Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також не відповідають практиці Європейського суду з прав людини. Зазначав, що доказів, які б дали можливість встановити, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном здійснюється з метою задоволення суспільного інтересу та в свою чергу, є виправданим, прокурором не надано. Внаслідок державного втручання відповідач буде нести невиправданий тягар щодо відновлення свого законного права на земельну ділянку. Крім того, у разі задоволення позову прокурора в частині визнання за територіальною громадою права власності на земельну ділянку вартістю 1708699,63 грн. це буде мати негативні наслідки для членів територіальної громади міста Києва, оскільки у відповідача виникає право вимоги виплати відповідної компенсації, як і у попередніх набувачів земельної ділянки, що узгоджується з існуючою практикою ЄСПЛ, яка визначає те, що одним з елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Також посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, тому просив відмовити у задоволенні позову (т. 1 а.с. 85-102).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року замінено орган, який звернувся до суду з позовом у справі № 759/12144/19, а саме Київську місцеву прокуратуру № 8 на Святошинську окружну прокуратуру міста Києва (т. 2 а.с. 35).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року вказаний позов задоволено. Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 09 липня 2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за № про право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :75:670:0271), площею 0,1 га по АДРЕСА_1 (реєстраційні номер об`єкта нерухомого майна НОМЕР_1). Витребувано у ОСОБА_1 на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0271, за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Київської міської прокуратури судовий збір в розмірі 13 775,75 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судовий збір в розмірі 13 775,75 грн. (т. 2 а.с. 125-132).

Не погодившись з рішенням районного суду, 20 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю (т. 2 а.с. 135-153).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Звертав увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази фальшивості рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2019 року у справі № 2-4059/2009, а відсутність його в Єдиному державному реєстрі судових рішень не свідчить про його неприйняття.

Вказував, що заява про уточнення позовних вимог не заслуховувалась у підготовчому судовому засіданні, не була направлена сторонам, суд першої інстанції не постановляв ухвалу про прийняття такої заяви, а тому розглянувши заяву суд вийшов за межі позовних вимог. Також посилався на те, що прокуратура не обґрунтувала наявності підстав для представництва Київської міської ради. Прокурором не було дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки наданий в суді лист Київської міської прокуратури, яким повідомлено Київську міську раду про підготовку позовної заяви 04 липня 2019 року, в той же час позовну заяву подано до суду 09 липня 2019 року, що не може вважатися протягом розумного строку, оскільки позбавляє Київську міську раду самостійно звернутися до суду з позовом, що не є достатнім аргументом для підтвердження підстав для представництва саме прокуратурою.

Також суд залишив поза увагою доводи відповідача щодо необхідності застосування строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу керівник Святошинської окружної прокуратури міста Києва Тимошенко М.П. просив залишити рішення суду без змін, а скаргу - без задоволення (т. 2 а.с. 175-183).

У судовому засіданні прокурор Ханчич Г.О. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти і телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 був сповіщений на зазначену ним адресу із відміткою працівників пошти про вручення поштового відправлення представнику апелянта - адвокату Органюк Ю.Ю. Крім того. апелянт ОСОБА_1 був сповіщений особисто на зазначену ним в апеляційній скарзі адресу електронної пошти: «e-mail: @mail.gov.ua» із забезпеченням технічної фіксації наявними у справі доказами такого повідомлення. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська К.С., була сповіщена особисто із відміткою працівників пошти про вручення поштового відправлення. Повідомлення відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ТОВ «Голд Брайд» повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування, знаходження) від вказаних осіб до суду не надходили (т. 2 а.с. 172-174, 191-198).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2014 року у справі № 759/10950/13-ц задоволено позов прокурора, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради № 858/1914 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговувані житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 »; визнано недійсним державний акт серії ЯЖ № 912782 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0271, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, виданий на ім`я ОСОБА_3 , на підставі рішення Київської міської Ради № 858/1914 від 09 липня 2009 року; відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0271, вартістю 358 040,75 грн. за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради; зобов`язано ОСОБА_3 повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0271, вартістю 358 040,75 грн., що розташована на по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 18-21).

Рішення суду не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 липня 2019 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :75:670:0271 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 зареєстровано 08 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за ОСОБА_2 на підставі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009, головуючий суддя Кулініч Ю.П. (т. 1 а.с. 13-17).

Згідно з листом в.о. Голови Деснянського районного суду міста Чернігова від 10 липня 2019 року, повідомлено, що під головуванням судді Кулініча Ю.П. судові рішення від 29 листопада 2009 року та від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009 щодо земельних ділянок, розташованих у м. Києві, не ухвалювались. У суді наявна справа № 2-4360/2009, але з іншим предметом спору, а саме про стягнення аліментів, яку розглядала суддя Логвіна Т.В. Інформації щодо перебування в провадженні суду справ, предметом розгляду яких були зазначені в запиті земельні ділянки, немає, оскільки відповідний облік в суді не ведеться. Згідно з алфавітним покажчиком за 2009 рік справи, стороною у яких був ОСОБА_2 в суді, відсутні (т. 1 а.с. 51).

30 серпня 2016 року право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за ТОВ «Голд Брайд» на підставі протоколу ТОВ «Голд Брайд» серії та номер № 2, виданого 21 липня 2016 року, акта прийому-передачі від 21 липня 2016 року та зареєстрованого на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 серпня 2016 року приватного нотаріуса КМНО Стрельченко О.В. (т. 1 а.с. 14).

17 липня 2017 року право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 4431 від 17 липня 2017 року, укладеного між ним та ТОВ «Голд Брайд», посвідченого приватним нотаріусом КМНО Синицею Т.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 4431 (т. 1 а.с. 13-17).

Щодо представництва прокурором інтересів Київської міської ради

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Системне тлумачення положень частин 3-5 статті 56 ЦПК України і ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Водночас тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 56, 185 ЦПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 910/6144/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 наведено правові висновки, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).

У позовній заяві прокурор зазначав, що Київська міська рада неналежно здійснює захист інтересів територіальної громади на землю, оскільки після фактичного виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2014 року у справі № 759/10950/13-ц Київська міська рада не здійснила реєстрації за територіальною громадою міста Києва права власності на спірну земельну ділянку, що призвело до незаконного вибуття її з комунальної власності.

Крім того, після первісної незаконної реєстрації права власності на спріну земельну ділянку у 2016 році за ОСОБА_2 радою заходів щодо поновлення права комунальної власності на неї не вжито, що стало наслідком її подальшого відчуження. Відповідне порушення Київрадою не виявлено та всупереч своїм обов`язкам на нього належним чином не відредаговано. Більше того, зазначав, що Київська міська рада заходів щодо повернення земельної ділянки не вживала, з позовом не зверталася, що може призвести до остаточної втрати можливості повернути незаконно вибуле комунальне майно.

Вказував, що наявність порушень інтересів держави та територіальної громади у сфері земельних відносин, а також факт бездіяльності Київської міської ради щодо їх захисту, є виключним випадком для вжиття заходів представницького характеру саме прокурором.

04 липня 2019 року на підставі ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Київська місцева прокуратура № 8 листом повідомила Київську міську раду про звернення до суду з вказаним позовом (т. 1 а.с. 23-24).

Київська міська рада отримала вказане повідомлення прокурора, проте у процесі розгляду справи не скористалась правом на судовий захист порушеного права територіальної громади стосовно спірної земельної ділянки, не спростувала в подальшому наявність обставин, на які посилається прокурор у позові, та навпаки, підтримала заявлені позовні вимоги, а тому визнала правомірність дій прокуратури.

Враховуючи вищенаведене, прокуратурою було дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме повідомлено Київську міську раду про те, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що діями відповідача щодо набуття права власності на спірну земельну ділянку було порушено інтереси територіальної громади міста Києва та необхідно їх захистити, проте, Київська міська рада в розумні строки заходів щодо повернення земельної ділянки не вживала.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2021 року у справі № 759/12225/18 (провадження № 61-514св21).

Таким чином, колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги з посиланням на зазначені апелянтом правові позиції, що прокуратура не обґрунтувала наявності підстав для представництва Київської міської ради та не дотрималась порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки попередньо, до звернення до суду, прокуратура повідомила Київську міську раду про подання даного позову враховуючи тривалу бездіяльність органу щодо поновлення права комунальної власності на спірну земельну ділянку.

Щодо скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом позивач просив скасувати рішення (індексний номер 30393728 від 09 липня 2016 року) про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку (кадастровий номер :75:670:0271), площею 0,1 га по АДРЕСА_1 (реєстраційні номер об`єкта нерухомого майна НОМЕР_1), прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. (т. 1 а.с. 11).

26 травня 2020 року прокуратура подала до суду заяву про уточнення позовних вимог та враховуючи правові позиції Верховного Суду, просила скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 09 липня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за № про право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :75:670:0271), площею 0,1 га по АДРЕСА_1 (реєстраційні номер об`єкта нерухомого майна НОМЕР_1) (т.1 а.с. 162-165).

Пунктом 2 ст. 49 ЦПК України встановлено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України (позиція Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що вказана заява про уточнення позовних вимог не заслуховувалась у підготовчому судовому засіданні, не була направлена сторонам, суд першої інстанції не постановляв ухвалу про прийняття такої заяви, а тому розглянувши заяву суд вийшов за межі позовних вимог.

Колегія суддів не погодилась з такими доводами апелянта виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону від 04 лютого 2019 року, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин і подання позову) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

За змістом наведеної норми у чинній редакції та редакції, яка діяла на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, у розумінні наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19, від 18 лютого 2021 року в справі № 756/13679/16-ц, від 03 листопада 2021 року в справі № 200/11361/19, від 23 грудня 2021 року в справі № 570/5330/19, від 06 травня 2022 року в справі № 607/28363/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Доводи апелянта з посилання на порушення норм процесуального права, прийняття уточнених доповнених позовних вимог і вихід за межі заявленого позову. суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, врахувавши наступне.

Відповідно до положень частини 12 ст. 33 ЦПК України, уразі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 серпня 2019 року (головуюча суддя Марко Я.Р.) відкрито провадження у справі, а ухвалою цього ж суду від 17 лютого 2020 року закрито підготовче засідання (т. 1 а.с. 33, 141).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 квітня 2020 року (головуюча суддя П`ятничук І.В.) прийнято справу до провадження іншим складом суду і призначено справу до розгляду, на підставі повторного розподілу справу у зв`язку з неможливістю попереднім складом суду здійснювати розгляд справи (т. 1 а.с. 153-155).

26 травня 2020 року надійшла позовна заява прокурора якою пункт 1 позовної заяви викладено в уточненій редакції з урахуванням правових висновків Верховного Суду і вказана заява була прийнята до розгляду районним судом до закінчення стадії підготовчого судового засідання (т. 1 а.с. 161-165).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року закрито підготовче засідання і призначено справу до розгляду (т. 2 а.с. 22-23).

Викладене свідчить, що суд першої інстанції розглянувши вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав, а не про скасування рішення державного реєстратора, не порушив норм процесуального права та правильно застосував норми матеріального права.

Як було встановлено, спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та після скасування судом рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року № 858/1914 рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2014 року у справі № 759/10950/13-ц повторно не вибувала, інше рішення про повторне відчуження спірної ділянки Київрадою не приймалось, державний акт на право власності на землю не видавався. Тобто в порушення земельного законодавства спірна земельна ділянка незаконно вибула з власності територіальної громади без відповідного волевиявлення її законного власника - Київської міської ради.

Рішенням про державну реєстрацію від 09 липня 2016 року, індексний номер 30393728, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Меженської К.С. було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку (кадастровий номер :75:670:0271), площею 0,1 га по АДРЕСА_1 (реєстраційні номер об`єкта нерухомого майна НОМЕР_1), на підставі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009, головуючий суддя Кулініч Ю.П. (т. 1 а.с. 13-17).

Разом з тим, згідно з листом в.о. Голови Деснянського районного суду міста Чернігова від 10 липня 2019 року, повідомлено, що під головуванням судді Кулініча Ю.П. судові рішення від 29 листопада 2009 року та від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009 щодо земельних ділянок, розташованих у м. Києві, не ухвалювались. У суді наявна справа № 2-4360/2009, але з іншим предметом спору, а саме про стягнення аліментів, яку розглядала суддя Логвіна Т.В. Інформації щодо перебування в провадженні суду справ, предметом розгляду яких були зазначені в запиті земельні ділянки, немає, оскільки відповідний облік в суді не ведеться. Згідно з алфавітним покажчиком за 2009 рік справи, стороною у яких був ОСОБА_2 в суді, відсутні (т. 1 а.с. 51).

Згідно відповіді приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Меженської К.С. від 20 грудня 2019 року реєстраційні справи щодо нерухомого майна, розташованого у місті Києві, були передані у встановлені строки до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА)(т. 1 а.с. 169).

Згідно відповіді Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 21 січня 2020 року реєстраційні справи та документи сформовані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. на зберігання не надходили (т. 1 а.с. 167).

Таким чином, правова підстава для виникнення права власності на спірну земельну ділянку у ОСОБА_4 , після якого право власності перейшло ТОВ «Голд Брайд», а потім до ОСОБА_1 , відсутня, оскільки рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009, на підставі якого таке право власності за ОСОБА_4 було зареєстровано, не існує (не було ухвалено).

Відповідачі на спростування вказаних висновків не надали до суду доказів існування (ухвалення) рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009 та набрання ним законної сили.

З цих підстав апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_1 , що у матеріалах справи відсутні докази фальшивості рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2019 року у справі № 2-4059/2009.

Також неспроможними є доводи апелянта, що відсутність рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень не свідчить про його неприйняття, оскільки згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про доступ до судових рішень» було забезпечено постійне внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень електронних копій судових рішень місцевих загальних судів - не пізніше 1 січня 2007 року.

Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Тому, й відсутність вищевказаного рішення суду від 26 листопада 2009 року у справі № 2-4360/2009 у Єдиному Державному реєстрі судових рішень обумовлена тим, що таке рішення судом не ухвалювалось, що підтверджено належними доказами по справі, яким районним судом дана належна оцінка.

Про витребування земельної ділянки.

Відповідно до п. «б» ст. 9 ЗК України до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок комунальної власності із постійного користування відповідно до цього Кодексу та ін.

За змістом ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

За змістом статей 317, 319, 321 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено статтею 387 ЦК України. Так, згідно з частиною 1 цієї статті власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) погодилася з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Крім того, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника (Київської міської ради) поза його волею, а ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, який набув земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу у ТОВ «Голд Брайд», яке в свою чергу набуло право власності на цю земельну ділянку від ОСОБА_2 , який не мав права на розпорядження спірною земельною ділянкою, оскільки право власності за ОСОБА_2 було зареєстровано незаконно.

Останнім власником спірною земельної ділянки був відповідач ОСОБА_1 , цих обставин останній не оспорював і що підтверджується доказами по справі (т. 1 а.с. 130).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Встановлені по справі обставини свідчать про відчуження земельної ділянки особою, яка не є власником цього майна за рішенням суду, що не ухвалювалось (було підроблено), яке фактично спрямоване на незаконне заволодіння майном власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Такі підстави і обставини витребування земельної ділянки, на думку колегії суддів, повністю відповідають критеріям наявності загального (суспільного) інтересу, а тому посилання відповідача щодо порушення його прав як останнього власника і добросовісного набувача не можуть бути визнані підставою для відмови в позові.

При цьому, ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів ч. 3 і 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач, який не заявив зустрічні позови у справі, може заявити до власника майна позов про відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів, та на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Крім того, кінцевий набувач, із власності якого витребовується нерухоме майно, також не позбавлений можливості відновити права на підставі ч. 1 ст. 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких було придбано майно, про відшкодування збитків.

Встановивши, що відчуження нерухомого майна було здійснено особою, яка не є власником цього майна та жодних дій щодо розпорядження цією земельною ділянкою Київською міською радою не вчинялося, тобто спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, колегія суддів погодилась з висновком районного суду про наявність правових підстав для витребування вказаної земельної ділянки від добросовісного набувача.

Щодо строків позовної давності.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 заявляв про застосування строків позовної давності, вважаючи, що останнім днем для звернення до суду з даним позовом було 16 травня 2017 року, водночас прокуратура звернулася з позовом лише 08 липня 2019 року. Зазначав, що про існування заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2014 року у справі № 759/10950/13-ц щодо скасування рішення ради, визнання недійсним державного акта на землю, повернення земельної ділянки у власність Київської міської ради, прокуратура дізналася 10 квітня 2014 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

У пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18) звернуто увагу на те, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною заявленою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

З огляду на положення ст. 261 ЦК України, ст. 56 ЦПК України, суд повинен з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з вищезазначеним позовом. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушено, стало відомо про таке порушення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс15.

Вказаний правовий висновок повністю узгоджується з правовою позицією в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 14-85цс15 і правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18), в якій вказано, що норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, в той час, як суди не встановили початку перебігу позовної давності для Кабінету Міністрів України, а сторони не надали жодних доказів у розумінні статей 57-59 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) на підтвердження того, що Кабінету Міністрів України було відомо про порушення його права до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до місцевого суду, тоді як згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи те, що прокурор пред`явив позов в інтересах Київської міської ради, слід з`ясувати, коли саме позивач довідався або міг довідатися про порушення прав.

З матеріалів справи вбачається, що спірну державну реєстрацію права власності земельної ділянки за ОСОБА_2 було здійснено на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Меженської К.С. від 09 липня 2016 року, тобто земельна ділянка вибула з комунальної власності саме 09 липня 2016 року, чим порушено права позивача, тому саме з цього дня починається перебіг позовної давності.

З даним позовом прокурор звернувся до суду 08 липня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому правильним є висновок суду, що підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Відповідачами цих обставин по справі не спростовано і об`єктивних доказів на спростування таких висновків до суду не надано.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянта із посиланням на зазначені ним правові висновки, визнавши такі посилання апелянта помилковими.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 січня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова