провадження № 22-ц/824/5697/2023
головуючий у суді І інстанції Горбенко Н.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права особистої власності на майно та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Згідно заявлених вимог, позивач просила суд ухвалити рішення про поділ спільного сумісного майна подружжя, - визнати за ОСОБА_4 право власності на 4/10 частини земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016 та на 4/10 частини садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 3 листопада 2001 року між сторонами зареєстровано шлюб. 30 червня 2021 року Печерський районний суд міста Києва ухвалив рішення по справі №757/34084/20-ц, яким шлюб між сторонами розірвано. Не погоджуючись із зазначеним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу. 1 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку. Відповідно до п. 1 договору ОСОБА_5 зобов`язалась передати земельну ділянку і розташований на ній садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами, у власність в наступних частинах: ОСОБА_1 - 8/10 частини, ОСОБА_3 - 2/10 частини, які зобов`язались прийняти земельну ділянку та розташований на ній садовий будинок у наступних частинах і сплатити за них обговорену грошову суму. Відповідно до п. 2 Договору земельна ділянка та садовий будинок розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що власне житло, яке було в неї, вона відчужила за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 . Отримані кошти були витрачені на придбання спірних земельної ділянки та садового будинку. Позивач вважала, що оскільки спірні земельна ділянка та садовий будинок були придбані під час шлюбу, це майно належить на праві спільної сумісної власності подружжя.

28 січня 2022 року представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Ільїн О.П. звернувся до суду із зустрічною позовною заявою (а.с.160-165-а).

Згідно заявлених вимог позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просив суд:

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 1113/2500 частин садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016;

- здійснити поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнавши право власності: за ОСОБА_4 587/5000 частин садового будинку та земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016, як частини у спільному майні подружжя; за ОСОБА_1 587/5000 частин садового будинку та земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016, як частини у спільному майні подружжя.

Вимоги зустрічного позову були обґрунтовані тим, що позивачем неправильно визначено об`єм спільного майна подружжя та не враховано вкладення в придбання такого майна особистих коштів відповідача. У зустрічному позові зазначено, що позивачем перекручено реальні обставини справи щодо продажу нею власного житла. Вказувалось, що таке майно дійсно було придбано 1 червня 2007 року, після продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , вчиненого 10 травня 2007 року - за рахунок коштів, отриманих від такого продажу. Власниками проданої квартири в рівних частках були члени сім`ї ОСОБА_1 : ОСОБА_6 - батько позивача, ОСОБА_7 - мати відповідача та сторони у справі. Як убачається з договору купівлі-продажу, право власності продавців було посвідчено свідоцтвом про право власності на житло, виданим 15 липня 1993 року відділом приватизації житла. Первинно ця квартира була приватизована членами сім`ї - батьками відповідача, відповідачем та його братом - третьою особою у справі. В подальшому,у 2006 році, внаслідок договору міни, ОСОБА_3 за договором міни реалізував свою частку, яку придбала позивач. Отже квартири була придбана позивачем за договором міни під час шлюбу з відповідачем, та ця частка квартири придбана у спільну власність подружжя. При цьому, реалізована відповідачем частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , квартири належала йому на праві особистої приватної власності, оскільки набута в порядку приватизації. Ця квартира була продана за 328 250,00 грн, отже від цієї суми, що становить 82 062,50 грн та є особистою власністю подружжя, були витрачені на придбання спірного будинку та ділянки. При цьому за договором міни, укладеним між третьою особою та позивачем, остання коштів не отримувала. Тому, на переконання відповідача, частка у спірному майні, що відповідає 82 062,50 грн - 44,52% є особистою приватною власністю відповідача та поділу не підлягає. Решта майна, за виключенням того, що належить третій особі, а саме - 35,48% дійсно є спільною власністю сторін, яка може бути поділена в рівних частках по 17,74%.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності подружжя задоволено частково.

Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на:

- 4/10 частини земельної ділянки площею 0.0319 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016;

- 4/10 частини садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 50,20 кв.м, житловою площею 17,80 кв.м (опис: будинок позначений на плані під літ.«АІІ», госпблок позначений на плані під літ.«Б», спорудження позначені на плані №1,2).

4/10 частини земельної ділянки площею 0.0319 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016 та 4/10 частини садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 50,20 кв.м, житловою площею 17,80 кв.м (опис: будинок позначений на плані під літ.«АІІ», госпблок позначений на плані під літ.«Б», спорудження позначені на плані №1,2) - залишено у власності ОСОБА_1 .

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 6 932,80 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на майно та поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовної заяви ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності подружжя відмовити в повному обсязі. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на майно та поділ спільного майна подружжя задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що на придбання спірного майна, а саме земельної ділянки та садового будинку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , витрачені кошти, частина яких (50 відсотків) були отримані від продажу сумісно набутого майна під час шлюбу, а саме 50 відсотків були особистими коштами апелянта, отриманими від продажу особистого, набутого до шлюбу, майна. Тобто, апелянт вважає своєю частиною спірного будинку та земельної ділянки, як 75 відсотків від спільної.

Вказує, що оскільки спільна частина заявленого позивачем майна для розподілу складає 8/10 від земельної ділянки та садового будинку, апелянт вважає законним визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку та садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі - 62,27%, визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку та садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі - 17,75%.

9 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 - адвоката Кирієнко В.В., яка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначає, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Звертає увагу на те, що тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_2 - адвокат Кирієнко В.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу.

Також, у судовому засіданні ОСОБА_1 заявляв клопотання.

У задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому часу на ознайомлення із відзивом на апеляційну скаргу колегією апеляційного суду було відмовлено з урахуванням наступного.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року було відкрито провадження у справі та надано строк 5 днів з дня отримання копії ухвали для надання відзиву на апеляційну скаргу (копія ухвали була направлена на електронну адресу представника ОСОБА_2 3 березня 2023 року та отримана цього ж дня).

Матеріалами справи встановлено, що відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала в строк, а саме 7 березня 2023 року (Т.2, а.с. 71), який до суду надійшов 9 березня 2023 року.

Відповідач ОСОБА_1 також підтвердив у судовому засіданні, що відзив на апеляційну скаргу він отримав 9 березня 2023 року.

На час розгляду справи пройшло 5 днів, таким чином колегія суддів звертає увагу, що строк для ознайомлення з відзивом був достатнім та не меншим, чим строк для підготовки відзиву іншою стороною.

Друге клопотання про відкладення розгляду справи ОСОБА_1 мотивував тим, що його адвокат перебуває за межами країни, однак він хоче, щоб його інтереси представляв адвокат.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що невід`ємною частиною права на права на справедливий суд, яке закріплено в статті 6 Конвенції, є право на правову допомогу (п. 3 ст. 6).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач за зустрічним позовом отримував правову допомогу адвоката спочатку ОСОБА_9 , повноваження якого підтверджені ордером (а.с. 144, Т.1). Названий адвокат готував зустрічну позовну заяву та інші заяви по суті справи, приймав участь у судових засіданнях, отримував процесуальні документи.

В подальшому інтереси ОСОБА_1 представлені були адвокатом Петренко С.В., повноваження якої підтверджені ордером (а.с. 26, Т.1), яка готувала апеляційну скаргу, заяву про усунення недоліків.

7 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко С.В. про проведення судового засідання в режимі відео конференції, мотивоване тим, що представник знаходиться за кордоном, а тому не може забезпечити свою явку до суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 9 березня 2023 року у задоволенні клопотання було відмовлено у зв`язку із відсутністю в цей день вільних залів судового засідання для проведення відео конференції.

При цьому, до клопотання представником не було долучено доказів перебування за кордоном, ОСОБА_1 в судовому засіданні також не було подано відповідних доказів та сам ОСОБА_1 не зміг назвати дату повернення його адвоката до Києва.

Після відмови у задоволенні наведеного клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції з тих підстав, що саме на указану дату відсутні вільні зали, адвокатом Петренко С.В. нового клопотання про призначення судового засідання на іншу дату із можливістю забезпечення відеоконференції не подано.

Отже, у даній справі ОСОБА_1 був забезпечений адвокатами, які готували йому процесуальні документи та приймали участь у судових засіданнях. Безпосередньо в апеляційній скарзі письмово викладені доводи, якими адвокат обґрунтовує незгоду з висновками, викладеними у апеляційній скарзі. Жодних заяв про необхідність подання чи витребування нових доказів чи доповнень ні представник ОСОБА_3 у клопотанні про проведення судового засідання в режимі відео конференції, ні сам ОСОБА_1 у судовому засіданні в апеляційному судді не заявляли.

За положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Разом з тим, у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Так, Європейським судом з прав людини зазначено, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (згідно з рішеннями у справах «Савенкова проти України», № 4469/07 від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України», № 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

Таким чином, зважаючи на п.5 Рекомендацій від 02 березня 2022 року, передбачена Конституцією України «безперебійність» здійснення правосуддя у разі відкладення та зняття з розгляду справ фактично порушується. Адже відкладення розгляду справи не є її вирішенням по суті.

При цьому, судом завчасно повідомлено сторін та їх представників про дату та час судового засідання, неможливість прибуття до судового засідання представника не є підставою для відкладення судового засідання, оскільки сторона не позбавлена можливості залучити до участі у справі іншого представника, а доказів неможливості проведення судового засідання без участі представника відповідача, матеріали справи не містять.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 липня 2018 року у справі № 927/1091/17.

Крім того, судом також врахований висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 915/593/17, згідно з яким, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи первісні позовні вимоги про визнання в порядку поділу майна подружжя за позивачем права власності на 4/10 частини земельної ділянки та садового будинку із залишенням 4/10 частини вказаного нерухомого майна у власності відповідача суд першої інстанції виходив з тих обставин, що в судовому засіданні знайшли підтвердження заявлені обставини сторони позивача за первісним позовом про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на підставі досліджених у судовому засіданні доказів та пояснень сторін судом встановлено, що на придбання спірного майна (8/10 частин земельної ділянки та садового будинку) сторонами в рівних частках були внесені кошти від реалізації майна, що перебувало в особистій приватній власності кожного із них. З цих же підстав судом було відмовлено в задоволенні зустрічного позову, а також з урахуванням відсутності передбачених законом підстав для визнання за відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) права приватної власності на більшу частку в спірному майні.

Колегія апеляційного суду погоджується з таким висновком у повному обсязі.

Судом встановлено, що сторони з 03 листопада 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року (справа №757/34084/20-ц) шлюб між сторонами розірвано.

Також, згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року залишено без змін.

Предметом спору в даній справі є: 8/10 частин земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016 та 8/10 частини садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

При цьому сторонами не заперечується набуття вказаного майна в шлюбі за час спільного проживання.

Фактично спір між сторонами виник з приводу поділу цього майна.

Судом встановлено, що 01 червня 2007 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), ОСОБА_3 (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку, згідно умов якого продавець передав у власність земельну ділянку і розташований на ній садовий будинок в наступних частинах: ОСОБА_1 - 8/10 частин, ОСОБА_3 - 2/10 частин. Земельна ділянка та садовий будинок, що є предметом продажу, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.0319 га, кадастровий номер :66:543:0016, садовий будинок загальною площею 50,20 кв.м, житловою площею 17,80 кв.м. Продаж земельної ділянки вчинено за 163 317 грн, садового будинку за 21 114 грн, всього 184 331 грн. (а.с.38-41, 69-зворот-71)

На підставі цього договору 30 жовтня 2007 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на 8/10 земельної ділянки Серії ЯЕ №992147. (а.с.42, 71-зворот)

Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 09 листопада 2021 року проведено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 8/10 частин земельної ділянки площею 0.0319 га, кадастровий номер :66:543:0016 (цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби).

Також, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 12 листопада 2021 року проведено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 8/10 частин садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,20 кв.м, житловою площею 17,80 кв.м (опис: будинок позначений на плані під літ.«АІІ», госпблок позначений на плані під літ.«Б», спорудження позначені на плані №1,2).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

Судом першої інстанції правильно застосовано положення статі 60 СК України, згідно із якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судом першої інстанції також правильно враховано правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. (ч.7 ст.57 СК України)

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Як убачається з матеріалів справи, у спростування презумпції набуття спірного майна у спільну власність, ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заяву, у якій позивач за зустрічним позовом просить визнати частину спірного майна його особистою власністю у розмірі 1113/2500 частки від зареєстрованої за ним 8/10 частки, а решту від цієї частки поділити між подружжям, визнавши за кожним по 587/5000 частки. В обгрунтування свого позову наводить обставини, які на його переконання доводять, що у придбання спірного майна ним були використані його особисті та спільні кошти подружжя.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неправильно встановлених судом першої інстанції обставин, колегія їх відхиляє, як недоведені.

Як встановлено судом першої інстанції, 10 травня 2007 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (продавці) та ОСОБА_10 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 (далі по тексту квартира №22 ).

За згодою сторін, ціна продажу становить 328 250 грн, що за курсом НБУ на дату укладання договору становить 65 000 доларів США. (а.с.152-153)

За змістом цього договору, квартира належить продавцям на підставі: свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 липня 1993 року відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації м.Києва; нотаріально посвідченого договору міни від 15 червня 2006 року (п.1.2. договору).

Сторони визнали в судовому засіданні, що квартира АДРЕСА_4 належала співвласникам ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках, а саме враховуючи кількість співвласників - по кожному продавцю.

При цьому ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 набули квартиру у власність на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 липня 1993 року відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації м. Києва (внаслідок безоплатної приватизації державного житлового фонду до реєстрації шлюбу між сторонами), а ОСОБА_4 частина квартири належала на підставі договору міни від 15 червня 2006 року.

Крім того, сторони підтвердили в судовому засіданні, що за договором міни від 15 червня 2006 року позивач обміняла належну їй частину квартири, розташованої в АДРЕСА_6 (яка була придбана за програмою КМДА та належала в рівних частках позивачу, відповідачу та його батькам) на частину квартири АДРЕСА_4 .

Матеріали справи не містять самого договору міни від 15 червня 2006 року, жодна із сторін з клопотанням про витребування цього договору до суду не звертались, отже сторони самі розпорядились своїм правом щодо обсягу доказування у цій справі, при цьому сторони обставини, які виникли на підставі цього договору, визнають.

У доводах апеляційної скарги стороною позивача за зустрічним позовом наведено практику Верховного Суду, у якій зазначено, що у разі набуття майна за час перебування у шлюбі, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, та наводить у приклад справи, у яких встановлено обставини набуття відповідного майна на підставі договорів купівлі-продажу.

Таким чином, з урахуванням наведених доводів апеляційної скарги представник ОСОБА_1 робить висновок, що 1/4 частина в квартирі АДРЕСА_4 , що відповідно до договору міни від 15 червня 2006 року належала ОСОБА_4 , є спільною сумісною власністю зі ОСОБА_1 саме з тих підстав, що договір міни було укладено в період шлюбу.

Відповідні доводи апеляційної скарги є аналогічні доводам зустрічної позовної заяви, які суд першої інстанції правильно відхилив як необґрунтовані та недоведені, оскільки ОСОБА_1 не надані докази у підтвердження обставини виділення часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_4 у заявленому ним розмірі.

Крім того, набуття майна за договором міни не є тотожним за наслідками з набуттям майна за договором купівлі-продажу.

Згідно із ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормою ст. 716 ЦК України передбачено правове регулювання міни, зокрема щодо застосування загальних положень про купівлю-продаж, елементи яких містяться в договорі міни.

З урахуванням наведених положень ОСОБА_4 набула право на квартиру №22 в обмін на належне їй право на квартиру АДРЕСА_7 (яка була придбана за програмою КМДА та належала в рівних частках ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та його батькам - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Положеннями ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За приписами ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Як убачається із змісту договору від 10 травня 2007 року, розмір часток у праві власності між співвласниками квартири №22 не було визначено. Тому є правильним висновок суду щодо визнання встановленою обставини належності кожному рівної частки з урахуванням положень ст. 372 ЦК України, оскільки жодною із сторін не заявлені обставини, які свідчать про існування між співвласниками іншої домовленості, а саме відповідної умови у договорі, або окремої письмової угоди про розподіл часток у праві спільної власності.

Доводи ОСОБА_1 також не містять доказів, що його вклад у придбання як квартири №22 , так і квартири №24 був суттєво більшим від інших співвласників, які набули право на ці квартири, оскільки квартира №24 була придбана за програмою КМДА, а квартира №22 - внаслідок безоплатної приватизації державного житлового фонду.

Відтак після здійснення обміну належної ОСОБА_4 рівної з іншими співвласниками частку у квартирі №24 на рівну частку ОСОБА_3 з іншими співвласниками у квартирі №22 , будь-яких змін часток не відбулось.

Будь-яких доказів про обставини досягнення між сторонами домовленості щодо зміни часток стороною позивача за зустрічним позовом також не надано.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так, сторонами визнано в судовому засіданні у суді першої інстанції, що кошти, одержані сторонами за належні їм частки від продажу квартири АДРЕСА_4 , в повному обсязі були витрачені на придбання спірної земельної ділянки та садового будинку.

Як убачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку

від 01 червня 2007 року, спірні об`єкти нерухомості були придбані за загальною ціною 184 331,00 грн.

Таким чином, вартість 8/10 частин, придбаних на ім`я відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 , становить 147 464,80 грн.

При цьому, згідно договору купівлі-продажу від 10 травня 2007 року, квартира АДРЕСА_4 була відчужена співвласниками за 328 250,00 грн.

Отже частка кожного із співвласників, яким належало по частині вказаної квартири (що визнано сторонами у справі) дорівнює 82 062,50 грн.

Спрямування кожною із сторін повної суми одержаних ними від продажу квартири коштів на придбання спірного нерухомого майна визнано сторонами в судовому засіданні.

Таким чином, загальна сума коштів, витрачених на придбання спірного майна складає 164 125 грн, що перевищує вартість 8/10 частин спірних земельної ділянки та садового будинку, яка становила 147 464,80 грн.

З огляду на викладене, суд в оскаржуваному рішенні дійшов правильного висновку, що кожною із сторін на придбання спірного майна були витрачені в рівних частках особисті кошти, отримані ними від реалізації належних кожному з них часток в квартирі №22 , (позивачу за договором міни, відповідачу - внаслідок приватизації державного житлового фонду).

Отже, відсутні підстави вважати, що частка відповідача у праві власності є більшою ніж частка позивача, а відтак вважати доведеними підстави для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального та допущено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба