КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3854/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Даньшиної І.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення суми боргу, -

установив:

ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення суми боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 листопада 2013 року між нею та ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» був укладений договір №SAMDN7410 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до умов якого вона здійснила вклад на депозитний рахунок відповідача у розмірі 32400 євро строком на 366 днів по 20 листопада 2014 року включно під 6,5% річних та періодичністю нарахування процентів по вкладу - 1 місяць.

Відповідно до п. 3 договору, по закінченню кожного цілого місяця, що пройшов з моменту укладення договору, у перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15.00 нараховані проценти по вкладу зараховуються на картку/рахунок № НОМЕР_1 .

Крім того, 20 листопада 2013 року між нею та ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» був укладений договір №SAMDN7714 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до умов якого вона здійснила вклад на депозитний рахунок відповідача у розмірі 33000 доларів США строком на 366 днів по 20 листопада 2014 року включно під 8,5% річних та періодичністю нарахування процентів по вкладу - 1 місяць.

Відповідно до п. 3 договору, по закінченню кожного цілого місяця, що пройшов з моменту укладення договору, у перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15.00 нараховані проценти по вкладу зараховуються на картку/рахунок № НОМЕР_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року частково задоволено її позов до ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк», стягнуто суми вкладів за зазначеними договорами, нараховані проценти та три проценти річних.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року залишено без змін.

10 липня 2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року було виконано шляхом перерахування грошових коштів у сумі 2018110 гривень 63 копійки, з яких було сплачено 10090 гривень 55 копійок, а тому фактично було отримано грошові кошти у розмірі 2008020 гривень 08 копійок.

Оскільки фактично суми вкладів за договорами були примусово стягнуті з відповідача лише 10 липня 2017 року, вона має право на стягнення з відповідача процентів за час користування останнім грошовими коштами за період з 02 травня 2015 року (оскільки рішенням суду було стягнуто проценти по 01 травня 2015 року) по 09 липня 2017 року.

Просила суд, стягнути з відповідача на її користь: 4212 євро - проценти за договором №SAMDN7410 (Вклад «Стандарт на 12 міс.») від 20 листопада 2013 року; 2130 євро 41 євроцент - три проценти річних; 222588 євро - пеня; 5610 доларів США - проценти за договором №SAMDN7714 (Вклад «Стандарт на 12 міс.») від 20 листопада 2013 року; 2169 доларів 86 центів США - три проценти річних; 226710 доларів США - пеня; 10090 гривень 55 копійок - комісія.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за договором №SAMDN7410 (Вклад «Стандарт`на 12 мес.») від 20 листопада 2013 року в розмірі 2130 Євро 41 євроцент; три проценти річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за договором №SAMDN7714 (Вклад «Стандарт`на 12 мес.») від 20 листопада 2013 року в розмірі 2169 доларів 86 центів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року Додаткової угоди до цього договору.

Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», в тому числі і за депозитними договорами №SAMDN7410, №SAMDN7714, які є предметом спору в даній справі.

Відповідно до п. 1.1.7.58 Умов та правил надання банківських послуг (в редакції від 01 червня 2014 року), які розміщені на офіційному сайті Банку https://privatbank.ua, було передбачено, що у зв`язку з анексією АР Крим та припинення діяльності Банку на цій території, Клієнт зобов`язується з`явитися в структурний підрозділ Банку, розташований на материковій частині України, для здійснення Банком дій щодо уточнення інформації, ідентифікації та вивчення Клієнта та надати в Банк від Агентства по страхуванню вкладів, розташованому за адресою: 109240, РФ, Москва, Верхній Таганський глухий кут, д. 4 довідку про відсутність виплат грошових коштів Клієнту - фізичної особі.

При цьому, Клієнт зобов`язаний вчинити дії, передбачені в цьому пункті, в термін до 31 грудня 2014 року.

Відповідно до п. 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг (в редакції від 01 червня 2014 року) було передбачено, що у разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.58 цих Умов, подальша взаємодія за договором Клієнта з Банком може бути змінена шляхом повідомлення, в тому числі на сайті Банку у відповідному розділі Умов та Правил.

При необхідності отримання Банком згоди від Клієнта на здійснення таких дій, сторони керуються вимогами ст. 205 ЦК України (мовчазна згода).

На підставі вищевикладених пунктів Умов та правил надання банківських послуг, на офіційному сайті Банку 30 січня 2015 року було розміщене повідомлення з наступним змістом:

«У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ «1.1.7. Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком.

У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з банком буде здійснюватись з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 32.

У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15 лютого 2015 року.

Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди Клієнта».

З огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від позивача відносно переведення Банком на ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, на адресу Банку не надходило, то вважається, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди вкладника.

Отже, внаслідок укладання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» Договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором банківського вкладу, який є предметом спору у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ ФК «Фінілон» є Новим боржником за цим договором банківського вкладу.

Просило скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» був укладений договір №SAMDN7410 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до умов якого ОСОБА_1 здійснила вклад на депозитний рахунок відповідача у розмірі 32400 євро строком на 366 днів по 20 листопада 2014 року включно під 6,5% річних та періодичністю нарахування процентів по вкладу - 1 місяць.

Відповідно до п. 3 договору, по закінченню кожного цілого місяця, що пройшов з моменту укладення договору, у перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15.00 нараховані проценти по вкладу зараховуються на картку/рахунок № НОМЕР_1 .

20 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» був укладений договір №SAMDN7714 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до умов якого ОСОБА_1 здійснила вклад на депозитний рахунок відповідача у розмірі 33000 доларів США строком на 366 днів по 20 листопада 2014 року включно під 8,5% річних та періодичністю нарахування процентів по вкладу - 1 місяць.

Відповідно до п. 3 договору, по закінченню кожного цілого місяця, що пройшов з моменту укладення договору, у перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15.00 нараховані проценти по вкладу зараховуються на картку/рахунок № НОМЕР_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк», стягнуто суми вкладів за зазначеними договорами, нараховані проценти та три проценти річних.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року залишено без змін.

10 липня 2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року було виконано шляхом перерахування грошових коштів у сумі 2018110 гривень 63 копійки, з яких було сплачено 10090 гривень 55 копійок комісії, а тому фактично було отримано грошові кошти у розмірі 2008020 гривень 08 копійок.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідача на користь позивача суму трьох відсотків річних, судом враховано вимоги ст. 625 ЦК України, а також розрахунок наданий позивачем.

Відмовляючи у стягненні з відповідача на користь позивача процентів за договорами, пені та комісії, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, а тому проценти після припинення не нараховуються та ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Виплата передбачених договорами та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, відповідно до положень ст. 11 ЦК України, рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року (справа №686/21962/15), від 19 червня 2019 року (справа №646/14523/15).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про захист прав споживачів».

Згідно з преамбулою ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг.

Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. ст. 7 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах 1, 2 ст. 47 цього Закону визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті.

Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У п. 1 ч. 2 цієї статті вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5); споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).

Згідно із ч. 1 ст. 4 цього Закону, фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

За ч. 2 цієї статті, фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті.

Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.

Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Відповідно до преамбули ЗУ «Про захист прав споживачів», він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У цьому Законі не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, ЗУ «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року (справа №320/5115/17).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12).

Як зазначалося вище, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З ухваленням Солом`янським районним судом рішення 29 лютого 2016 року, між позивачем та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу.

Відтак, ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини та проценти не нараховуються.

Натомість, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України про стягнення трьох відсотків річних.

З урахуванням вищезазначених норм матеріального права та фактичних обставин справи, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку задовольняючи позов частково та стягуючи з відповідача на користь позивача суму трьох відсотків річних за договором №SAMDN7410 (Вклад «Стандарт`на 12 мес.») від 20 листопада 2013 року в розмірі 2130 Євро 41 євроцент; та трьох відсотків річних за договором №SAMDN7714 (Вклад «Стандарт`на 12 мес.») від 20 листопада 2013 року в розмірі 2169 доларів 86 центів.

Доводи апеляційної скарги, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Так, правовідносини, які виникли між сторонами вже встановлені рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року, яке набрало законної сили та не було скасовано судами вищих інстанцій.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судом першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 89,263 ЦПК України правильно досліджені докази та встановлені обставини по справі, яким була надана належна оцінка, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року, та у зв`язку із залишенням судового рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 13 березня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба