П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 року місто Київ

справа №760/6796/22

провадження№22-ц/824/4272/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ігнатенком Олександром Олександровичем,

на ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 20 червня 2022 року про забезпечення позову, постановлену у складі судді Букіної О.М.,

у справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна, про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 20 червня 2022 року частково задоволено заяву представника позивача ФГВФО - Таболіна О.С. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича О.В. про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення.

Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000.

У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Ігнатенко О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про забезпечення позову, а заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про забезпечення позову залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Суд першої інстанції вважав, що підставами для вжиття заходів забезпечення позову у цій справі є наявність постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/11027/18 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята без повного і всебічного з`ясування обставин справи, суд першої інстанції необґрунтовано застосував захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту, що стало наслідком протиправного втручання у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не мають жодних зобов`язань перед позивачем.

Позивачем не надано доказів, що починаючи з 2021 року та по дату подання заяви відповідачі вживали будь-які заходи щодо відчуження квартири, а також доказів того, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Застосований судом захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно є неспівмірним з заявленими позовними вимогами.

Позивач не є стороною договору дарування квартири, укладення якого останній оскаржує; не мав та не має жодних прав на нерухоме майно, що було предметом договору дарування. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, що нерухоме майно по договору дарування, який останній оскаржує, підлягає передачі йому у разі задоволення позовних вимог.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, як на підставу вжиття заходів забезпечення позову, вказує на те, що не вжиття заходів забезпечення позову у справі № 760/6796/22 може стати наслідком неможливості виконання судового рішення у справі №910/11027/18. Позивачем не надано доказів наявності відкритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 , де стягувачем є позивач. Позивачем не надано доказів, що нерухоме майно, правочин щодо якого оскаржує позивач, є єдиним майном за рахунок якого можливо в майбутньому задовольнити вимоги Фонду.

Подання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб заяви про вжиття заходів забезпечення позову є намагання позивача обійти встановлену процедуру виконання судових рішень через органи виконавчої служби. Звертаючись до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач не надав жодних доказів, що у ОСОБА_1 відсутні грошові кошти, рухоме майно або інше нерухоме майно на які, в силу ч.1 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" звертається стягнення, і квартира по оспорюваному договору дарування має бути саме тим майном, за рахунок якого повинні бути задоволені вимоги Фонду.

Вирішуючи питання забезпечення позову, суд повинен зважати не тільки на інтереси позивача, а й забезпечуючи баланс інтересів зважати на інтереси інших учасників справи. Захід забезпечення позову має бути зваженим та відповідати меті застосування.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Таболін О.С. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача ФГВФО - Таболін О.С. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання не з`явилися відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ігнатенко О.О., відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третя особа: приватний нотаріус КМНО Голубнича О.В., про день та час розгляду справи повідомлені: представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Ігнатенко О.О. шляхом направлення повідомлення на електронну пошту /а.с.40/, інші учасники справи повідомлені шляхом направлення судових повідомлень через засоби поштового зв`язку /а.с.31/.

При цьому необхідно звернути увагу, що відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відомо про існування зазначеного апеляційного провадження, оскільки по - перше: апеляційна скарга подана представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Ігнатенко О.О., по - друге: зазначені учасники справи отримали судові повідомлення про розгляд справи призначений на 1 лютого 2023 року /а.с. 13,14,15/, яке було відкладене за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ігнатенка О.О.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ігнатенко О.О. та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції представника відповідача в апеляційній скарзі та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасника справи, явка якого до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів вважала можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Ігнатенка О.О., які не з`явилися в судове засідання.

За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Шкоріної О.І., пояснення представника позивача- Таболіна О.С. , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до положень п.п.1,2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п.6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідачу по справі №910/11027/18 ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність судового спору та винесення Великою Палатою Верховного Суду 25 травня 2021 року постанови про стягнення, у тому числі, і з нього на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що діяв як ліквідатор ПАТ «АБ «Укоопспілка», 76 929 136,71 грн. шкоди та стягнення в рівних частинах з кожного по 2 775 150 грн. судових витрат.

Вважає, що відчуження зареєстрованої за відповідачем ОСОБА_1 2 червня 2021 року квартири за безкоштовним правочином (договором дарування) на користь своїх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідчить про свідоме, умисне вчинення ним дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань, які виникли на підставі рішення суду у справі №910/11027/18.

Вказував, що оспорюваний договір дарування квартири суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Порушуючи питання про забезпечення позову, позивач посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

З огляду на те, що між сторонами виник спір щодо оспорювання дійсності договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 2 червня 2021 року №1380, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000 та одночасно позивачем заявляються вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вказану квартиру.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

На час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як нові власники спірного майна, можуть розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Матеріали справи підтверджують існування між сторонами спору, а реєстрація за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на спірне майно свідчить про існування у останніх можливості вільно, на власний розсуд розпорядитись цим майном.

Накладення арешту на спірну квартиру є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що вжитий захід забезпечення позову вплинув на право мирного володіння правомірно набутим відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нерухомим майном, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст.ст.151-152 ЦПК України передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема шляхом накладення арешту на спірне майно, отже ухвала суду відповідає приписам Конституції України і діючому законодавству.

Право на мирне володіння майном, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

В даному випадку втручання у право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вигляді обмеження на відчуження спірного майна здійснене згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб, зокрема позивача. При цьому, відповідачі не позбавляються права володіння та користування спірним майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодних доказів, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як власники нерухомого майна або інші особи вчиняли/вчиняють дії щодо відчуження нерухомого майна/прав на нього, колегія суддів відхиляє, оскільки обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру спрямований на запобігання відчуженню нерухомого майна, яке є предметом спору, а заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову не обґрунтована жодними належними і допустимими доказами, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються обставинами справи, з яких вбачається, що спір у даній справі виник щодо оспорювання дійсності договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 2 червня 2021 року №1380, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав уважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ігнатенком Олександром Олександровичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 20 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 27 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус