12 січня 2023 року м. Мукачево Справа №303/4271/22
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого судді Кость В.В.
секретар судового засідання Немеш Г.В..,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу
за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»
до відповідачів: (1) ОСОБА_1
(2) ОСОБА_2
про стягнення заборгованості,
Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення з них кредитної заборгованості у сумі 5421,05 гривень.
Як на підставу для задоволення вищевказаних позовних вимог, банківська установа посилається на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладеного між позивачем та ОСОБА_3 договору кредиту, зобов`язання позичальника перед банківською установою зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а спадкоємцями, які постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини були відповідачі, тому до них і перейшли права та обов`язки спадкодавця.
Ухвалою суду від 11 липня 2022 року задоволено клопотання про витребування доказів.
Від уповноваженого представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, вимоги за заявою підтримує, просить задоволити.
Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі відзив на позовну заяву не подали та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловили, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляд справи.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
За умовами укладеного кредитного договору від 18.11.2014 № б/н оформленого на підставі Анкети-Заяви від 18.11.2014 року, Умов та Правил надання банківських послуг (надалі Договір) АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) надав ОСОБА_3 (далі - Позичальник) кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Згідно з даними довідки (а.с. 53) Позичальнику надано кредитну картку Універсальна № НОМЕР_1 з терміном дії 05/18.
За кредитною карткою № НОМЕР_1 ОСОБА_3 18.11.2014 встановлено кредитний ліміт: 500,00 грн, який в подальшому неодноразово змінювався, а 20.08.2018 зменшено кредитний ліміт 0,00 грн.
З виписки за договором б/н за період з 18.11.2014 по 03.03.2022 вбачається, що Позичальник з 18.11.2014 по 18.07.2018 користувалася кредитними коштами.
Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить також із того, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України щодо договірних правовідносин та відносин спадкування.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 608 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
У відповідності до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 Цивільного кодексу України).
Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини.
Строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 Цивільного кодексу України.
Так, відповідно до частини першої статті 1282 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
У відповідності до частини другої статті 1282 Цивільного кодексу України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.
При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.
Таким чином, в межах розгляду даної справи з урахуванням заявлених позовних вимог, суд повинен з`ясувати: коло спадкоємців, які прийняли спадщину, дійсний розмір вимог кредитора, обсяг спадкового майна та його вартість оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.
Відповідно до частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з приписами частини першої статті 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
З даних повідомлення Мукачівської районної державної нотаріальної контори від 13.07.2021 №168 вбачається, що за померлим ОСОБА_3 на підставі претензії АТ КБ «Приват Банку» від 13.07.2021 заведено спадкову справу за №193/2021, свідоцтва про право на спадщину не видавались, інші спадкоємці із заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини не зверталися.
В свою чергу, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 Цивільного кодексу України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Разом з тим, хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 Цивільного кодексу України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 Цивільного кодексу України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.
Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16.
Відповідно до повідомлення Лалівського старостинського округу Верхньокоропецької сільської ради від 15.07.2022 №48 на дату смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_4 , 1963 року народження, ОСОБА_1 , 1983 року народження, ОСОБА_5 , 2002 року народження, ОСОБА_6 , 2006 року народження.
Згідно з листом Верхньокоропецької сільської ради від 06.07.2022 №45 відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 14.06.2007 у зв`язку з вибуттям до нового місця проживання.
З вищенаведеного вбачається, що потенційними спадкоємцями ОСОБА_3 є, крім відповідачів: ОСОБА_4 , 1963 року народження, ОСОБА_5 , 2002 року народження, ОСОБА_6 , 2006 року народження.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок відносно того, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.
У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно із специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.
Отже, визначення суб`єктного складу учасників судового процесу, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача або частини відповідачів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
В п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Наявні у справі доказові матеріали (лист від 06.07.2022 №45, повідомлення від 15.07.2022 №48) свідчать про те, що на момент смерті ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_4 , 1963 року народження, ОСОБА_1 , 1983 року народження, ОСОБА_5 , 2002 року народження, ОСОБА_6 , 2006 року народження; відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 14.06.2007 у зв`язку з вибуттям до нового місця проживання.
В свою чергу, позов пред`явлено лише до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що позбавляє суд можливості визначити розмір вимог кредитора, які мають бути задоволенні кожним із спадкоємців відповідно до його частки у спадщині.
Крім того, позивачем не надано та судом не отримано належних доказів успадкування лише ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майна після смерті ОСОБА_3 .
Також у суду відсутні відомості щодо наявності будь-якого спадкового майна після смерті ОСОБА_3 .
Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а саме те, що на момент смерті ОСОБА_3 разом з ним були зареєстровані, крім відповідача (1) також: ОСОБА_4 , 1963 року народження, ОСОБА_5 , 2002 року народження, ОСОБА_6 , 2006 року народження, які не залучені до участі у розгляді справи, а ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (відповідач (2)) - знятий з реєстрації місця проживання 14.06.2007 у зв`язку з вибуттям до нового місця проживання, в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до частини відповідачів та незалучення до участі у справі належних співвідповідачів.
Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2481,00 гривень слід покласти на позивача.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
1. У задоволенні позову відмовити.
2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2481,00 грн. - покласти на позивача.
3. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
4. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідачі: (1) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ).
(2) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 ).
Суддя В.В. Кость