ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/343/23 Справа № 205/9625/16-ц Категорія 2 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Піменовій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Дніпровська міська рада про витребування у добросовісного набувача частки у спільній власності та переведення прав покупця спільної часткової власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що з 03 листопада 1981 року по 20 травня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 .

За час шлюбу подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 1996 року придбало квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (далі квартира), яка є спільною сумісною власністю останніх.

Через деякий час після розірвання шлюбу ОСОБА_7 знявся з реєстраційного обліку у спірній квартирі, а вона продовжувала проживати у спільній квартирі.

У липні 2015 року до неї звернулась ОСОБА_5 із пропозицією звільнити спірну квартиру, погрожуючи застосуванням фізичного насилля та надавши підроблене рішення суду про виселення, що змусило тимчасово покинути квартиру, звернутись до суду, міграційної служби, міліції та прокуратури.

З`ясувалося, що ОСОБА_7 22 грудня 2014 року продав спільну квартиру ОСОБА_6 без дозволу іншого співвласника, тобто ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 205/2018/17 договір, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнано недійсним, та встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Однак в подальшому, 26 травня 2015 року ОСОБА_6 продала спірну квартиру ОСОБА_5 , якого не можна вважати добросовісним набувачем, оскільки останній на підставі підробленого рішення суду зняв її разом з сином з реєстраційного обліку у спірній квартирі, а згодом дізнавшись про судове рішення та будучі обізнаним про наявність ухвали суду у справі №205/5789/15-ц про накладення арешту на спірну квартиру 09 жовтня 2015 року продав її ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 володіючи інформацією про наявність спору з приводу квартири вирішили заплутати власника відчуживши квартири своєму родичу та 06 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування частини спірної квартири.

03 лютого 2016 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська ухвалено заочне рішення у справі №205/5789/15-ц, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, поновлено останній права на частку у спільній сумісній власності шляхом визнання за нею право власності на частку у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та усунуто перешкоди у користуванні зазначеною квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 .

Отримавши зазначене вище заочне рішення суду, яке набрало законної сили 16 лютого 2016 року вона звернулася до Реєстраційної служби з метою зареєструвати право власності на частину спірної квартири, однак рішенням від 08 липня 2016 року за №30377507 Реєстраційна служба відмовила у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки встановлено наявність зареєстрованого права власності на частину спірної квартири за іншою особою. В рішенні також було зазначено, що для проведення державної реєстрації права власності на частини спірної квартири за заявником необхідно спочатку скасувати наявні записи про право власності за іншими особами, звернувшись із заявою та документами, визначеними Порядком прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року 3502/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2011 року за №1429/20167 до нотаріуса, яким було проведено державну реєстрацію прав.

Звернувшись до нотаріуса, останній відмовлено вчинити зазначені вище дії через відсутність законних підстав. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права власності на належну їй частку у квартирі.

Вважає, що зазначеними вище діями порушені її права спільної власності, а також право на переважну купівлю частки у спільній частковій власності та враховуючи, що договір між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є недійсним, належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Крім того, вважає, що при купівлі спільної сумісної власності ОСОБА_3 були порушені права ОСОБА_1 як власника спільної сумісної власності на переважне право купівлі частки у такій власності.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: витребувати у ОСОБА_2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 09 жовтня 2015 року, які набула ОСОБА_3 , визнати за ОСОБА_1 право власності на частину спірної квартири, право на яку набула ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено набуття нею права на спірне нерухоме майно, як на майно, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності, що свідчить про відсутність у останньої права на витребування частки у квартирі. Вважав, що вимога є необґрунтованою та передчасною, оскільки поділу майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не відбулося, частка у спільному майні не визначена. Відмовляючи у переведенні прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, суд виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав. Разом з цим, положення ст. 362 ЦК України застосовуються щодо об`єктів саме спільної часткової власності, яким спірна квартира, не являється, тому прийшов до висновку, що заявлені вимоги є необґрунтованими.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав. Вважає, логіка суду не співпадає зі сталою судовою практикою та з логікою цивільного процесу. Зазначає, що дослідивши постанову Дніпровського апеляційного суду у справі №205/2018/17 про визнання недійсним першого правочину 2014 року, на підставі якого спірна квартира вибула з власності позивача, суд повинен був застосувати у даній справі положення ст.70 СК України, згідно якої частки подружжя у спільному майні є рівними. Вважає, що обраний спосіб є єдиним ефективним способом захисту прав, який дозволить повернути незаконно відчужене майно власнику.

Дніпровська міська рада та представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 03 листопада 1981 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 (т.1 а.с.12).

На підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 1996 року ОСОБА_7 придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано в КП ДМБТІ ДОР на його ім`я (т.1 а.с.11).

22 грудня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири (т.1 а.с.18).

26 травня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири (т.1 а.с.19-20).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер (т.1 а.с.89).

09 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири по частці кожному покупцю (т.1 а.с.24-25).

На підставі договору дарування частки квартири від 06 листопада 2015 року, ОСОБА_4 подарувала 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_2 (т.1 а.с. 26-27).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 19 вересня 2016 року право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано по частині за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.28-29).

Відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у цивільній справі № 205/2018/17 спірна квартира була набута ОСОБА_1 та ОСОБА_7 під час їхнього перебування у шлюбі, спільними зусиллями та за спільні кошти, вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначеною постановою суду, визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22 грудня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (т.2 а.с.62-64).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно зі 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

На підставі положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в пункті 26 зазначено, що відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині 1 статті 388 ЦК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Встановивши, що частка майна ОСОБА_1 у спільному майні, яке придбано нею під час шлюбу із ОСОБА_7 , не визначена, суд обґрунтовано виходив із того, що заявлені вимоги є передчасними і визнаються судом необґрунтованими, внаслідок недоведеності набуття позивачем права спільної сумісної власності позивача та її померлого чоловіка на спірну квартиру. Оскільки положення ст. 362 ЦК України застосовуються щодо об`єктів саме спільної часткової власності, яким спірна квартира не являється, суд обгрунтовано виходив із відсутності правових підстав для переведення прав та обов`язків покупця за договором.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на таке.

Позовні вимоги фактично зводяться до того, що квартира у 1996 році була придбана за кошти колишнього подружжя, а тому є спільною сумісною власністю позивача та її колишнього померлого чоловіка.

Проте, зважаючи на те, що спірна квартира придбана за час спільного проживання у шлюбі, у позивача та її колишнього чоловіка не виникло права спільної сумісної власності на спірну квартиру.

Оскільки правовою підставою для витребування майна є право власності особи на частку у праві спільної власності, яке у позивача так і не виникло, суд першої інстанції з урахуванням такої обставини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Заявлена у цій справі інша вимога про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, фактично спрямована не на захист порушеного права, а на набуття права власності на спірне майно за правочином, укладеним між іншими особами щодо майна, співвласниками та продавцями якого подружжя на момент укладення першого та наступних договорів, не було.

Колегія суддів також враховує суперечливу поведінку позивача, яка за життя власника квартири не здійснила фактичного поділу майна колишнього подружжя та не оспорювала оформлення за колишнім чоловіком права власності на нерухоме майно.

Таким чином, з огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що логіка суду не співпадає зі сталою судовою практикою та з логікою цивільного процесу не можуть бути взяті до уваги, оскільки є лише припущеннями. Крім того, такі доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Аргументи апеляційної скарги про необхідність застосування судом першої інстанції у даній справі положень ст.70 СК України, не заслуговують на увагу, оскільки таку норму необхідно застосувати під час розгляду спору щодо поділу майна подружжя.

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 18 січня 2023 року скасована постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у справі №205/2018/17, якою спірна квартира, набута ОСОБА_1 та ОСОБА_7 під час їхнього перебування у шлюбі, спільними зусиллями та за спільні кошти, визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя та якою визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 22 грудня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова