Справа № 331/2157/22
Провадження № 2/331/165/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2023 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Світлицької В.М.,

за участю секретаря Приходько Ю.А.,

розглянувши в загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області про стягнення допомоги з тимчасової втрати непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області про стягнення допомоги з тимчасової втрати непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» з 21.12.2018 р. на посаду заступника директора з питань забезпечення бізнесу на підставі наказу від 20.12.2018 № 14-к. Відповідно до наказу ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» від 03.06.2019 № 343 ОСОБА_1 було звільнено з вказаної посади на підставі ч. 1 ст. 36 КУпП України з 07.06.2019 р. Водночас, звільнення ОСОБА_1 відбулося під час перебування його у тимчасовій непрацездатності. Так, відповідно до листків непрацездатності ОСОБА_1 серія АДУ № 481706 від 19.06.2019 завідчується тимчасова втрата працездатності в період з 04.06.2019 по 19.06.2019 та серія АДЛ № 199235 від 05.07.2019 засвідчується тимчасова втрата працездатності в період з 20.06.2019 по 05.07.2019. Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.04.2022 по справі № 334/5735/19 змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з питань забезпечення бізнесу з 07.06.2019 року на 08.07.2019 року. Таким чином, ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» при звільненні ОСОБА_1 мали здійснити з ним повний розрахунок при звільненні не пізніше 08.07.2019 р. Проте, станом на 08.07.2019 р. ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» було здійснено лише наступні виплати при звільненні ОСОБА_1 : оклад (1 день- 03.06.2019 р.) 2203,83 грн.; компенсація невикористаної відпустки (за 11 днів) 16 096,41 грн.; допомога з тимчасової непрацездатності (за період з 04 по 19.06.2019) 22 482,72 грн. Так, 17.06.2022 р. ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4 844,04 грн. із призначенням платежу « ОСОБА_1 розрахункові виплати відповідно до постанови від 27.04.2022 по справі № 334/573» за вирахуванням податків. Допомога з тимчасової втрати працездатності за період з 20.06.2019 по 05.07.2019 на підставі листка тимчасової втрати працездатності від 05.07.2019, в т.ч. за перші п`ять днів за рахунок коштів ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» в сумі 7025,85 та за інші 11 днів непрацездатності за рахунок Фонду соціального страхування України в сумі 15 456,87 грн. до тепер ОСОБА_2 не нарахована та не виплачена. В період з 08.07.2019 по 17.06.2022 кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 735 днів. Середній заробіток ОСОБА_1 перед звільненням 08.07.2019 становив 1933,52 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» при звільненні ОСОБА_1 станом на 17.06.2022 р. становить 1 421 137,20 грн. Вказаними протиправними діями відповідача, які полягають у несвоєчасному здійсненні повного розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях, душевних переживаннях, яку позивач оцінює в 80 886,00 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» на користь ОСОБА_1 допомогу з тимчасової втрати працездатності за період з 20.06.2019 р. по 05.07.2019 р. на підставі листка тимчасової втрати працездатності від 05.07.2019 р. серії АДЛ № 199235, в т.ч. за перші 5 днів непрацездатності за рахунок коштів ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» - 7025,85 грн. та за решту 11 днів непрацездатності за рахунок коштів Фонду соціального страхування України в сумі 15 456,87 грн., а всього 22 482,72 грн.; стягнути з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 1 421 137,20 грн.; стягнути з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 80 886,00 грн. та понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 07.10.2022 року відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання.

01.11.2022 року представником відповідача ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» подано відзив на позов, в якому зазначено, що постановою Верховного Суду від 27.04.2022 р. по справі № 334/5735/19 рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2020 р. та постанову Запорізького апеляційного суду від 22.11.2021 р. підлягають скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині шляхом зміни дати звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 07.06.2019 р. на 08.07.2019 року. Судами всіх інстанцій по справі № 334/5735/19 встановлений факт законності такого звільнення. Внаслідок введення на всій території України воєнного стану доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень та порталу «Судова влада» було тимчасово призупинено, що унеможливило слідкувати за результатами розгляду справи № 334/5735/19 в Верховному Суді. Копія постанови Верховного Суду від 27.04.2022 р. по справі № 334/5735/19 була надана позивачем до канцелярії Товариства 25.05.2022 р. та отримана відповідачем безпосередньо від Верховного Суду 25.05.2022 р. У випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень. Відповідач в свою чергу не несе обов`язку з виплати по тимчасовій непрацездатності за листком АДЛ № 199235. Товариством було нараховано позивачу за 08.07.2019 р. 1714,75 грн. та добровільно було здійснено виплату заробітної плати за один робочий день (08.07.2019) та проведено нарахування компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 08.06.2019 по 08.07.2019 включно 4332,93 грн. Товариством не здійснювалося нарахування та виплати допомоги з тимчасової втрати працездатності за період з 20.06.2019 р. по 05.07.2019 р. на підставі листка непрацездатності АДЛ № 199235 від 05.07.2019, оскільки на той час ОСОБА_1 вже не перебував у трудових відносинах з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання». Позивач не надав підтверджуючих доказів факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльності) вони заподіяні. Таким чином, відсутні правові підстави стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки останній діяв в межах діючого законодавства стосовно здійснення розрахунків під час звільнення ОСОБА_1 . Посилаючись на зазначені обставини, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

08.11.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що Верховний Суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 334/5735/19 фактично роз`яснив, що працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» після ухвалення та виконання рішення про зміну дати звільнення. 06.06.2022 р. працівником Відділу управління персоналом ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» було внесено відповідний запис до трудової книжки позивача. Тобто після внесення записів до трудової книжки позивача на підставі постанови Верховного Суду від 27.04.2022 р. у справі № 334/5735/19 ОСОБА_1 фактично перебував у трудових відносинах з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» до 08.07.2019 р. і таким чином саме після 06.06.2022 р. у роботодавця виник обов`язок щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 допомоги з тимчасової втрати працездатності на підставі листка від 05.07.2019 АДЛ № 199235 за період з 20.06.2019 по 05.07.2019. Фактичне виконання судового рішення у справі № 334/5735/19 відбулося лише в червні 2022 року. За період 08.07.2019 по 17.06.2022 кількість днів затримки розрахунку при звільненні 735 днів та середній заробіток за час затримки розрахунку ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» при звільненні ОСОБА_1 станом на 17.06.2022 р. становить 1 421 137,20 грн. Під час тривалого очікування на відновлення трудових прав позивачу завдано моральної шкоди. Посилаючись на зазначені обставини, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 23.01.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в частині відшкодування коштів за рахунок третьої особи заперечувала, в іншій частині вимог покладалася на розсуд суду.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що згідно наказу № 14-к від 20 грудня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника директора з питань забезпечення бізнесу ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» з 21 грудня 2018 року.

Наказом № 343 від 03 червня 2019 року про припинення трудового договору ОСОБА_1 звільнено з 07 червня 2019 року із займаної посади на підставі заяви за угодою сторін згідно частини першої статті 36 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» про визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на посаді, нарахування та виплату матеріальної допомоги по тимчасовій непрацездатності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22.11.2021 року рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30.11.2020 року по цій справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27.04.2022 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22.11.2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі скасовано, змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з питань забезпечення бізнесу з 07 червня 2019 року на 08 липня 2019 року; рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови; у решті вимог судові рішення залишено без змін.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з відповіді ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» від 11.07.2019 року № 1126, ОСОБА_1 було повідомлено, що згідно листа вх. № 2581 від 08.07.2019 р. ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» отримано його листи непрацездатності (лікарняні), а саме: АДУ № 481706 (первинний) з 04.06.2019 по 19.06.2019; АДЛ № 199235 (первинний) з 20.06.2019 по 05.07.2019. Перший лист АДУ № 481706 (первинний), оформлений з 04.06.2019 по 19.06.2019, є підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності за місцем роботи застрахованої особи. Другий, наданий лист АДЛ № 199235 (первинний), оформлений з 20.06.2019 по 05.07.2019, не може бути підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності за місцем роботи застрахованої особи, оскільки ОСОБА_1 вже не являвся працівником Товариства на момент видачі цього другого (первинного) листа непрацездатності.

ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» здійснило нарахування та виплату за лікарняним листом АДУ № 481706 за період з 04.06.2019 року по 19.06.2019 року, що не заперечується сторонами.

30.05.2022 року ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» листом № 2394 повідомило ОСОБА_1 про внесення змін до трудової книжки, на підставі постанови Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 334/5735/19, якою змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з питань забезпечення бізнесу ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» з 07.06.2019 року на 08.07.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон) Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Згідно зі ст. 19 Закону право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з страхових випадків, передбачених законом.

Частиною 2 стаття 22 Закону встановлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 34 Закону фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви.

Питання оплати тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми регулюється також Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 року № 11(далі - Порядок).

Відповідно до п. 1.2 Порядку у разі настання страхового випадку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, або в межах повноважень відділення виконавчої дирекції Фонду в районах і містах обласного значення (далі - управління (відділення) Фонду) зобов`язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну потерпілому внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті особам, які мають на це право, виплачуючи, зокрема, допомогу по тимчасовій непрацездатності.

Згідно з п. 1.7 Порядку, доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим та особам, які мають на це право, проводяться за рахунок Фонду. Ці суми перераховуються на їх особові рахунки в банку або засобами поштового зв`язку.

Пунктом 2.2 Порядку передбачено, що підставою для оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів страхувальника та надання допомоги, пов`язаної з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням за рахунок коштів Фонду, є виданий в установленому порядку листок непрацездатності та наявність акта розслідування нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, або акта розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Отже, обов`язок з оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця, і такі кошти відносяться до виплат працівнику при звільненні, у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

У той же час, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності, допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується Фондом.

Обчислення розміру заробітної плати для здійснення оплати днів тимчасової непрацездатності провадиться у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266, за змістом пункту 1 якого цей Порядок визначає механізм обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації, або фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників.

Відповідно до пункту 2 наведеного Порядку сума страхових виплат застрахованій особі та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється шляхом множення суми денної виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачена законодавством, на кількість календарних днів, що підлягають оплаті.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога про стягнення з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» на користь ОСОБА_1 допомоги з тимчасової втрати працездатності за період з 20.06.2019 р. по 05.07.2019 р. на підставі листка тимчасової втрати працездатності від 05.07.2019 року серії АДЛ № 199235 за перші 5 днів непрацездатності у розмірі 7025,85 грн. (1405,17 * 5 дн.), підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення допомоги з тимчасової втрати працездатності за рахунок Фонду соціального страхування України, слід зазначити наступне.

Статтею 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначаються та надаються за основним місцем роботи (діяльності).

Частиною третьою статті 30 Закону передбачено, що рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб), або фізичною особою - підприємцем, особою, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням та своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг.

Тобто, комісія із соціального страхування підприємства наділена повноваженням щодо призначення матеріального забезпечення (допомоги по тимчасовій непрацездатності).

Відповідно до абз. 2 п. 4 Порядку фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 12, підставою для фінансування страхувальників робочими органами виконавчої дирекції Фонду або їх відділеннями є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення та окремих виплат потерпілим на виробництві за їх видами.

Статтею 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що роботодавець як страхувальник зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом та подавати в установленому порядку відповідно до законодавства відомості, у тому числі, про розмір заробітної плати та використання робочого часу працівників.

Таким чином, обов`язок нарахування застрахованій особі відповідного розміру матеріального забезпечення покладений законом саме на роботодавця як страхувальника, яким в даному випадку є відповідач у справі.

В матеріалах справи відсутні відомості про надходження від ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» до відділень управління Фонду заяви-розрахунку щодо фінансування матеріального забезпечення застрахованій особі ОСОБА_1 за листком непрацездатності АДЛ № 199235 від 05.07.2019 р. за період з 20.06.2019 р. по 05.07.2019 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників протягом десяти робочих днів після надходження заяви.

Крім того, згідно з ч. 5 ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» матеріальне забезпечення, передбачене цим Законом, виплачується у разі, якщо звернення за його призначенням надійшло не пізніше дванадцяти календарних місяців з дня відновлення працездатності, встановлення інвалідності, закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, смерті застрахованої особи або члена сім`ї, який перебував на її утриманні.

Враховуючи вищевикладене, оскільки роботодавець фактично виступає посередником між Фондом та застрахованою особою, на якого законом покладається обов`язок своєчасно та в повному обсязі виплатити допомогу з тимчасової втрати працездатності працівнику при настанні страхового ризику, а в подальшому ці витрати компенсуються йому Фондом, при цьому відповідачем не було передано до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області заяви-розрахунку за листком непрацездатності АДЛ № 199235 від 05.07.2019 р., тобто між сторонами не виникло правовідносин з приводу виплати матеріального забезпечення, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності за рахунок коштів Фонду соціального страхування України.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як вбачається з тексту постанови Верховного Суду від 27.04.2022 року було змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади директора з питань забезпечення бізнесу з 07.06.2019 року на 08.07.2019 року.

Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведений відповідачем 17.06.2022 року, що підтверджується копією платіжного доручення № 3932 від 17.06.2022 року та не заперечується сторонами.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Для визначення розміру середнього заробітку, як проміжок часу з дня прийняття судового рішення до дати його фактичного виконання, суд вважає необхідним визначити розмір середнього заробітку, з урахуванням вимог Порядоку розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 760/2881/19 (провадження № 61-1096св20) вказано, що «у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом другим пункту 8 вказаного Порядку встановлено, що в разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді».

З урахуванням того, що позивач був звільнений 08.07.2019 року, що визначено постановою Верховного Суду від 27.04.2022 року, тому для обчислення середнього заробітку має бути визначені два місці, що передували події звільнення, тобто травень та червень.

Згідно з довідкою про середній заробіток ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» № 035 від 05.07.2022 р., середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1933,52 грн.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року в справі № 758/10562/19 (провадження № 61-18014св20) вказано, що «середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з подальшими змінами та доповненнями (далі - Порядок). Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку)».

Враховуючи те, що постановою Верховного Суду від 27.04.2022 року було змінено дату звільнення ОСОБА_1 , то обрахунок середнього заробітку має бути визначений з саме з 27.04.2022 року за порушення роботодавцем своєчасної виплати заробітної плати, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок, по день фактичного розрахунку, тобто по 17.06.2022 року.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 73 473,76 грн., виходячи із розрахунку: 1933,52 грн. х 38 робочих днів за період з 27.04.2022 року по 17.06.2022 року.

За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого.

Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв`язку із посяганням на її трудові права та інтереси.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивач посилається на те, що він зазнав моральних страждань, через нестачу коштів на утримання родини, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, виникнення побутових конфліктів та витрати часу на захист своїх порушених прав

При вирішенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, доказами можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються показами свідків, висновками експертів, письмовими доказами (медичною довідкою, висновками).

Суд вважає, що позивачем не надано суду жодного письмово чи іншого доказу на підтвердження своїх вимоги в частині завдання моральної шкоди, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, за недоведеністю, більш того заявлений розмір моральної шкоди у розмірі 80 886,00 грн. жодним чином не підтверджений.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано договір № 2 про надання правової допомоги від 08.11.2021 року; орієнтовний розрахунок на правничу допомогу від 20.07.2022 р.; копію квитанції 0.0..1 від 13.07.2022 р. на суму 15 000,00 грн.

Однак, з огляду на складність справи та виконані адвокатом роботи, розмір задоволених вимог позивача, суд вважає, що заявлена до стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 500,00 грн. не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності, а тому з огляду на зазначене вище та встановлені судом обставини, дійшов висновку про необхідність стягнення таких витрат у розмірі 5000,00 грн, що буде відповідати критеріям розумності, справедливості та співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 12 405,00 грн., що підтверджується квитанцією ID № 1414-4225-9552-0476 від 29.09.2022 р.

На підставі ст.141,142 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно частці задоволених позовних вимог, з відповідача ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» в розмірі 695,72 грн.

Керуючись ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області про стягнення допомоги з тимчасової втрати непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) допомогу з тимчасової втрати непрацездатності за період з 20.06.2019 р. по 05.07.2019 р. на підставі листка тимчасової втрати непрацездатності від 05.07.2019 серія АДЛ № 199235 за перші п`ять днів непрацездатності за рахунок коштів Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» в розмірі 7 025 (сім тисяч двадцять п`ять) гривень 85 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27.04.2022 року по 17.06.2022 року у розмірі 73 473,76 гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судового збору в розмірі 695 гривень 72 копійки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10.04.2023 року.

Суддя В.М. Світлицька