ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/1496/21
Провадження №2/477/31/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2023 року Жовтневий районний суд Миколаївської області

у складі: головуючого у справі судді Глубоченка С.М.,

за участю секретаря судового засідання Резуник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» та ОСОБА_2

про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

29 липня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 листопада 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., за яким публічне акціонерне товариство «Фідобанк» продало, а ОСОБА_2 придбав за 170 621, 00 грн житловий будинок та земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :03:050:0066, що розташовані в АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що 25 листопада 2020 року між публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,15 га, кадастровий номер :03:050:0066, що розташовані в АДРЕСА_1 . Зазначений вище житловий будинок та земельна ділянка раніше на праві власності належали позивачу. В ході виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованості за договором кредиту на користь публічного акціонерного товариства «Фідобанк», Державною виконавчою службою неодноразово накладалися арешти на належне їй майно, в тому числі, на нерухоме майно, що є об`єктом спірного договору, зокрема: 26 січня 2011 року, 26 квітня 2012 року та 04 лютого 2020 року. Іпотекодержатель публічне акціонерне товариство «Фідобанк», набувши у 2013 році право власності на спірне майно, був обізнаний про наявність заборони на відчуження цього майна, та наявність нескасованих арештів, що накладені державними виконавцями на забезпечення його майнових прав, однак уклав з ОСОБА_2 спірний договір купівлі-продажу. Так як спірну угоду було укладено в період дії арешту майна, накладеного постановами державних виконавців вважає, що даний договір відповідно до статей 203, 215 та 216 ЦК України є недійсним.

Крім того, вказує, що оскільки раніше ОСОБА_1 була власником спірного майна та на даний час проживає у цьому будинку зі своєю родиною, а ціна, за якою ОСОБА_2 придбав будинок та земельну ділянку за цим договором її влаштовує, то вона, маючи намір викупити дане майно у банку та продовжити проживати в ньому, вважає, що спірною угодою порушено її право, тому на підставі статті 15 ЦК України та статті 4 ЦПК України звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року провадження у справі відкрито та розпочато підготовче провадження.

13 жовтня 2021 року від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на недоведеність позовних вимог належними доказами. В обґрунтування своїх заперечень вказував, що спірне нерухоме майно придбано ним за результатами електронного аукціону, за яким він придбав вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування. Отримавши Акт про реалізацію предмета іпотеки, нотаріусом проведено реєстраційні дії щодо реєстрації його як нового власника майна.

Електронні торги відбулися відповідно до Порядку реалізації арештованого майна та Закону України «Про виконавче провадження», а підставою визнання їх недійсними може бути лише порушення правил проведення цих торгів. Інші дії державного виконавця оскаржуються у порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Вважає, що нотаріусом дотримано вимоги закону під час посвідчення спірного договору, перевірено належність об`єкту договору продавцю та наявні обмеження на розпорядження власником спірним майном, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

У своїй відповіді на відзив, що надійшла до суду 02 листопада 2021 року, позивач в спростування заперечень ОСОБА_2 вказував на те, що предметом спору у даній справі є саме недійсність договору купівлі-продажу від 25 листопада 2020 року, а не підстава для його укладення проведення торгів на електронному аукціоні, та його посилання на норми права зазначені у відзиві на позовну заяву не мають відношення до позову.

Ухвалою суду від 23 листопада 2022 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

У вступному слові та під час надання пояснень, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кірюхін О.М. підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача публічного акціонерного товариства «Фідобанк» в особі ліквідатора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Заплішна О.Д. у вступному слові заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 та вказувала, що договір, укладений 25 листопада 2020 року, не порушує прав позивача та відповідає вимогам законодавства. Арешт, що було накладено постановами державного виконавця та на які посилається ОСОБА_1 , як на підставу для задоволення своїх вимог, були накладені в межах виконавчого провадження по виконанню рішення суду про стягнення з позивача на користь публічного акціонерного товариства «Фідобанк» боргу та пов`язані саме з виконанням рішення суду, де банк був стягувачем. Після набуття банком у власність житлового будинку та земельної ділянки, правомірність якого позивачем не оскаржувалася, спірне майно вибуло із володіння ОСОБА_1 , а питання щодо скасування арештів має вирішуватися набувачем цього майна у спосіб визначений законодавством.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Тараненко Я.Ю. у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши позиції учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, в пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Орієнтовний перелік судових способів захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою статті 16 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Предметом позову у цій справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 25 листопада 2020 року між публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що укладення цього договору відбулося в період чинності арештів, що були накладені 26 січня 2011 року, 26 квітня 2012 року та 04 лютого 2020 року, і які на даний час не скасовані.

При цьому, ні в позовній заяві, ні під час судового розгляду позивачем та її представником не зазначено яке саме право ОСОБА_1 порушується спірним договором купівлі-продажу, тобто не визначено порушене право за захистом якого вона звернулася до суду, та відповідно, не наведено обґрунтування на захист цього права.

Так, судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2009 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк» в особі Миколаївського регіонального управління роздрібного бізнесу відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк», заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року в загальному розмірі 846 321, 96 грн, а також судові витрати по справі: судовий збір у сумі 1 700 грн та витрати на інформаційно- технічне забезпечення у розмірі 252 грн.

На виконання рішення суду 20 жовтня 2009 року видано виконавчі листи.

З метою виконання вказаного рішення суду, стягувачем, за місцем проживання боржника, подано виконавчий лист до відділу ДВС Жовтневого РУЮ Миколаївської області для його примусового виконання.

Постановою державного виконавця від 30 жовтня 2009 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2009 року.

26 січня 2011 року, державним виконавцем ВДВС Жовтневого РУЮ Миколаївської області в ході проведення виконавчих дій по примусовому виконанню рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2009 року №2-941, актом опису та арешту майна боржника серії АА №595354 було описано майно ОСОБА_3 а саме житловий будинок, загальною площею 286, 9 кв. м та земельна ділянка, площею 0, 15 га, кадастровий номер :03:050:0066, що розташовані по АДРЕСА_1 .

В подальшому, в ході проведення виконавчих дій, постановами державного виконавця призначено експерта для здійснення оцінки нерухомого майна для його реалізації для погашення боргу перед стягувачем.

Вказані обставини визнаються сторонами та не заперечувалися як позивачем так і відповідачем, а також підтверджуються інформацією Шевченківського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з Єдиного реєстру виконавчих проваджень (ВП-спецпідрозділ), що витребувана судом ухвалою від 17 грудня 2021 року (а.с.120-126), а тому, в силу статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19 січня 2022 року №295389931, що надана Шевченківським відділом державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), постановами державного виконавця ВДВС Жовтневого районного управління юстиції від 09 листопада 2009 року та 11 квітня 2012 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , яке зареєстровано 09 листопада 2009 року та 26 квітня 2012 року відповідно (а.с.118-119).

В результаті проведення торгів з реалізації арештованого нерухомого майна та не реалізацією арештованого майна ОСОБА_3 , іпотекодержатель та стягувач у вказаному вище виконавчому провадженні скористався своїм правом на придбання предмету іпотеки за початковою ціною 508 992 грн, шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна.

Актом про реалізацію предмета іпотеки (та передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу) від 04 червня 2013 року на підставі протоколу придбання предмету іпотеки іпотекодержателем від 29 травня 2013 №15-0211/13(Р)-2 та постанови держаного виконавця ВДВС Жовтневого районного управління юстиції від 04 червня 2013 року, у власність ПАТ «Ерсте Банк» передано двоповерховий будинок загальною площею 286, 9 кв. м, з огорожами та гаражем та земельна ділянка, площею 0, 15 га, кадастровий номер :03:050:0066, що розташовані по АДРЕСА_1 , що на праві власності належав ОСОБА_3 в рахунок погашення її боргу за виконавчим листом, виданим 20 жовтня 2009 року Жовтневим районним судом №2-941. Залишок боргу по виконавчому провадженню становить 337 329, 96 грн (а.с.10-11).

На підставі Акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 04 червня 2013 року, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. 28 жовтня 2013 року видано свідоцтво ВТМ 443548, яке зареєстровано в реєстрі за №1588, яким посвідчено, що публічному акціонерному товариству «ФІДОКОМБАНК», яке є правонаступником публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» належить на праві власності майно, загальною вартістю 508 992 грн, яке знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку та земельної ділянки для його обслуговування, що раніше належало ОСОБА_4 (а.с.13, 152).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 жовтня 2013 року ЕАС №817164, 28 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. здійснено державну реєстрацію права власності публічного акціонерного товариства «ФІДОКОМБАНК» на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.154).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 жовтня 2013 року ЕАС №817166, 28 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. здійснено державну реєстрацію права власності публічного акціонерного товариства «ФІДОКОМБАНК» на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , площею 0, 15 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :03:050:0066 (а.с.155).

Вказане свідчить про те, що житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані по АДРЕСА_1 , та які на праві власності належали ОСОБА_3 вибули з її володіння на користь іпотекодержателя за договором іпотеки в період дії арешту, накладеного постановами державного виконавця від 26 січня 2011 року та від 11 квітня 2012 року.

Набуття публічним акціонерним товариством «ФІДОКОМБАНК» у власність нерухомого майна, що раніше належало ОСОБА_3 , нею не оспорювалося, що підтверджено її представником під час судового розгляду.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», що діяв на час набуття банком права власності на спірне майно визначено порядок та умови зняття арешту з майна.

Відповідно до пункту 4.5.14 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, чинної на день набуття у власність іпотекодержателем предмету іпотеки, після реалізації арештованого майна чи його передачі стягувачу в рахунок погашення боргу всі арешти та заборони з такого майна знімаються не пізніше наступного робочого дня після його передачі новому власнику.

У свою чергу, згідно Інформаційної довідки, що надана Шевченківським відділом державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), яка досліджена в судовому засіданні, вбачається, що арешт, накладений постановами державного виконавця від 09 листопада 2009 року та від 11 квітня 2012 року, які зареєстровано відповідно 09 листопада 2009 року та 26 квітня 2012 року після передачі предмету іпотеки знято не було (відомості про його зняття в матеріалах справи відсутні).

Зазначені обставини, у свою чергу порушують права набувача іпотечного майна, та саме дані арешти обмежують право нового власника щодо володіння та розпорядження спірним майном, який в разі необхідності приведення своїх прав у відповідність із законом мав би ініціювати питання щодо відновлення свого порушеного права, в тому числі, шляхом звернення до суду з відповідним позовом чи заявою.

Суд констатує, що наявність нескасованих арештів на отримане публічним акціонерним товариством «ФІДОКОМБАНК» у законний спосіб майно не порушує права позивача у дані справі.

У свою чергу, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19 січня 2022 року №295389931, що надана Шевченківським відділом державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що після вибуття з власності ОСОБА_1 нерухомого майна, та набуття відповідно банком права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що раніше належали боржнику, у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_3 залишку боргу у розмірі 337 329, 96 грн державним виконавцем Вітовського районного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 04 лютого 2020 року винесено постанову про арешт майна боржника, за яким на нерухоме майно ОСОБА_4 накладено арешт.

Як зазначено судом вище, станом на 28 жовтня 2013 року житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані по АДРЕСА_1 вибули з володіння ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом на підставі якого провадиться стягнення, тому накладений 04 лютого 2020 року арешт нерухомого майна не розповсюджується на спірне нерухоме майно.

Відповідно до матеріалів нотаріальної справи договору купівлі-продажу нерухомого майна, наданого приватним нотаріусом Пономарьовою Д.В. на виконання ухвали суду від 23 листопада 2021 року про витребування доказів, 25 листопада 2020 року між публічним акціонерним товариством «Фідобанк», яке є повним правонаступником в тому числі й публічного акціонерного товариства «ФІДОКОМБАНК» та ОСОБА_2 за результатами відкритих торгів, оформлених протоколом електронного аукціону від 04 листопада 2020 року укладено договір купівлі-продажу №GL22N019141, за яким ОСОБА_2 набув у власність нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0, 15 га, яка розташована за цією ж адресою, кадастровий номер :03:050:0066 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.149).

Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що підставою для його укладення були результати відкритих торгів, оформлених протоколом електронного аукціонну №UA-EA-2020-10-13-000010-b від 047 листопада 2020 року.

Відповідно до пункту 1.3 спірного договору від 25 листопада 2020 року, продавець публічне акціонерне товариство в особі ОСОБА_5 , підписавши дану угоду засвідчило, що відчужуване нерухоме майно належить продавцю на праві власності та, зокрема під забороною відчуження/арештом не перебуває.

За змістом розділу 2 договору купівлі-продажу від 25 листопада 2020 року, продаж житлового будинку вчинено за 154 122, 70 грн, а продаж земельної ділянки вчинено за 16 498, 30 грн.

Оскільки арешт, накладений на нерухоме майно ОСОБА_3 постановами державного виконавця від 09 листопада 2009 року та 11 квітня 2012 року, які зареєстровано відповідно 09 листопада 2009 року та 26 квітня 2012 року на час укладання договору купівлі-продажу від 25 листопада 2020 року, знято не було, вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом свого, на її думку, порушеного права.

При цьому, ні в позовній заяві, ні під час судового розгляду, ні позивачем, ні її представником не було зазначено які саме права позивача порушено укладенням спірного правочину, тобто яке саме матеріальне право вона захищає, шляхом звернення до суду з даним позовом.

Як вказано судом вище, згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №438/610/14-ц (провадження №14-577цс19) вказано, що процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання з боку продавця - акт про проведені прилюдні торги (близький за змістом підхід застосував Верховний Суд України у висновку, викладеному у постановах від 24 жовтня 2012 року у справі №6-116цс12 та від 13 лютого 2013 року у справі №6-174цс12 і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17). Вказане підтверджують приписи частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України. Так, стаття 650 ЦК України закріплює такий спосіб реалізації майна як укладення договорів на біржах, аукціонах (торгах), конкурсах, та відсилає до інших нормативних актів, які мають встановлювати особливості укладення цих договорів. До цього зводиться і зміст припису частини четвертої статті 656 ЦК України, згідно з яким до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. За змістом частини другої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України моментом укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах є момент визначення переможця торгів, тобто момент акцепту пропозиції останнього щодо ціни. Оформлення та підписання договору купівлі-продажу як окремого документа Тимчасове положення не передбачало. Велика Палата Верховного Суду вважає, що підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу та дії, спрямовані на передання такого майна у володіння покупця, що підтверджують відповідний протокол, акт про проведені прилюдні торги та державна реєстрація права власності за покупцем, а не свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, яке оспорює позивач".

Відповідно до інших матеріалів нотаріальної справи договору купівлі-продажу нерухомого майна, на час укладення договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом Пономарьовою Д.В. було перевірено належність відчужуваного майна продавцеві, наявність обмежень та арештів нерухомого майна, перевірено дійсність відповідних свідоцтв, що посвідчують право власності відчужувача цього майна, та з`ясовано зміст обсягу повноважень представника продавця, перевірено наявність будь-яких обмежень щодо можливості укладання (відчуження/набуття у власність) сторонами договору купівлі-продажу.

Так, відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 24 квітня 2019 року №, №164852822 заборона на нерухоме майно, накладена на підставі договору іпотеки від 25 квітня 2008 року №1766 на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 33), розташований по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :03:050:0066 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 33), припинено на підставі повідомлення ПУАТ «ФІДОБАНК» від 24 квітня 2019 року (а.с.160, 161).

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 24 квітня 2019 року №164845683, №164857567 іпотека на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 33), розташований по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :03:050:0066 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 33), припинено на підставі повідомлення ПУАТ «ФІДОБАНК» від 24 квітня 2019 року (а.с.162, 163).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25 листопада 2020 року №234050139, №234048822, приватним нотаріусом Пономарьовою Д.В. в день укладення спірного договору здійснено перевірку майна за юридичною особою по майну, що знаходиться по АДРЕСА_1 , в ході якої встановлено що будь-яких обмежень на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 33), розташований по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :03:050:0066 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 33) щодо їх відчуження немає (а.с.167-168, 169-170).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 листопада 2020 року №234030606, 234303183, при пошуку інформації за реєстраційним номером нерухомого майна 33 та 33 встановлено, що за вказаними реєстраційними номерами зареєстровано земельну ділянку, кадастровий номер :03:050:0066 та житловий будинок, розташовані по АДРЕСА_1 , право власності на яке належить публічному акціонерному товариству «ФІДОКОМБАНК» на підставі свідоцтва, виданого 28 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Філіпенко В.В. (а.с.173, 174).

Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать, що нотаріусом при перевірці наданих документів та підготовці до посвідчення угоди купівлі-продажу перевірено належним чином обмеження нерухомого майна, що придбано ОСОБА_2 за результатами електронного аукціону та не встановивши будь-яких обмежень, вчинено реєстраційні дії щодо відчужуваного за договором майна.

Оскільки арешт, накладений постановами державного виконавця від 09 листопада 2009 року та від 11 квітня 2012 року, які зареєстровано відповідно 09 листопада 2009 року та 26 квітня 2012 року не був відображений у отриманій інформації, суд вважає, що вказані обставини порушують право ОСОБА_2 , щодо розпорядження набутим майном, так як дійсно в угоді купівлі-продажу продавцем було засвідчено про відсутність будь-яких обмежень щодо відчужуваного нерухомого майна.

В даному випадку, саме матеріальне право ОСОБА_2 є порушеним та саме останній мав би в разі незгоди ініціювати визнання спірного правочину недійсним з вказаних підстав.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, зокрема змісту позовної заяви, пояснень позивача та її представника, що надавалися ними під час судового розгляду, а також змісту відзиву відповідача ОСОБА_2 , набувач майна за договором купівлі-продажу від 25 листопада 2020 року, встановивши що його права щодо вільного володіння набутим за спірною угодою майном, порушені, ініціював судовий позов на захист своїх прав в порядку, встановленим Законом України «Про виконавче провадження», шляхом подання позову про скасування арешту майна, який на даний час перебуває на розгляді в суді.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 посилалася на ті обставини, що договір купівлі-продажу, укладений 25 листопада 2020 року було укладено в період дії арешту, накладеного постановами державного виконавця, з огляду на що вважала, що таким правочин є недійсним, так як одна зі сторін ввела в оману іншу, щодо правового статусу відчужуваного майна.

Підстави та наслідки недійсності правочинів, врегулювано статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину не встановлена законом.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

В даному випадку, ОСОБА_1 , не будучи стороною спірного правочину, має право звернутися до суду з вимогами про визнання його недійсним, лише за умови доведення її порушеного права та/або наявності інтересу.

Саме по собі посилання на потенційну можливість придбати майно, відчужене за угодою від 25 листопада 2020 року за вказану в договорі ціну не може слугувати підставою для визнання договору недійсним та таких доводів в обґрунтування свого позову остання не наводила.

При цьому, як встановлено судом, нерухоме майно ОСОБА_2 було придбано за результатами відкритих торгів, та ОСОБА_1 також могла прийняти участь у цих торгах з метою придбання цього майна.

Вимог про визнання електронних торгів недійсними з тих чи інших підстав, ОСОБА_1 не заявляла, та судом під час судового розгляду не встановлено. З огляду на що, суд погоджується з доводами представника ОСОБА_1 адвоката Кірюхіна О.М., щодо необґрунтованості заперечень відповідача ОСОБА_2 , наведених у поданому ним відзиві на позовну заяву, оскільки предметом спору у даній справі є саме договір купівлі-продажу, стороною якого вона не була.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд також зважає й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Оскільки ОСОБА_1 правомірність набуття банком у власність майна не оспорювала, можливим належним способом захисту права ОСОБА_1 як неволодіючого власника до незаконно володіючого, на її думку, не власника ОСОБА_2 є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340).

Інші доводи сторін суд не бере до уваги, оскільки вони не впливають на зміст правовідносин, що виникли між сторонами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статями 258, 259, 263, 265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

відповідач публічне акціонерне товариство «Фідобанк», в особі ліквідатора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, 04053, м. Київ, вулиця Січових Стрільців, 17, ;

відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО

Повне рішення складено 27 лютого 2023 року.