Номер провадження: 22-ц/813/1221/23
Справа № 947/4822/20
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання майнових прав у порядку спадкування і скасування запису про право власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 ) про визнання майнових прав особистою приватною власністю, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Луняченко В.О. 06 квітня 2021 року у м. Одеса,

встановила:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею майнові права на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті її доньки ОСОБА_4 , а також скасувати запис про право власності відповідача на спірне нерухоме майно №23434972 від 16.11.2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 була здійснена повна оплата майнових прав на об`єкт будівництва, який є спільною сумісною власністю подружжя, а тому після смерті ОСОБА_5 належна останній 1/2 частина майнових прав підлягає розподілу між спадкоємцями першої черги. Враховуючи, що після введення будинку в експлуатацію відповідач зареєстрував право власності на всю квартиру на своє ім`я, запис про таку реєстрацію підлягає скасуванню.

Не погоджуючись із позовними вимогами, ОСОБА_6 подав зустрічний позов, в якому просив суд визнати майнові права на вищевказану квартиру його особистою приватною власністю, враховуючи, що придбання зазначених майнових прав було здійснено за рахунок коштів, отриманих за продаж квартири, яка належала позивачу та його матері на праві власності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано, що грошові кошти на загальну суму 263835,00 грн. на оплату майнових прав за договором №71/36 про купівлю майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 (після закінчення будівництва адреса: будинок АДРЕСА_3 ) є особистим майном ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги апелянта задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що оплату майнових прав на новозбудоване майно було здійснено у повному обсязі саме за кошти, виручені від продажу квартири по АДРЕСА_4 , а не за ту частину, яка належала саме ОСОБА_2 , яка, з урахуванням його частки у цьому майні, склала 192500 грн., що є значно меншим, аніж вартість майнових прав.

Сторони про розгляд справи на 07 лютого 2023 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно частини першої статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтею 1269 ЦК України встановлено порядок подання заяви про прийняття спадщини. Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є:

- її батько ОСОБА_7 , який подав заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 ;

- її мати ОСОБА_1 , яка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини;

- її чоловік ОСОБА_2 , який подав заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_8 ;

- її син ОСОБА_8 , 2006 року народження, в інтересах якого ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

У березні 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О.М. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , відповідно до якого кожному з них належить по 1/8 частині квартири АДРЕСА_5 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а саме 22 березня 2010 року, між ОСОБА_2 та ТОВ «Альянс-Жилстрой» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 71/36, за умовами якого ТОВ «Альянс-Жилстрой» відчужує, а покупець ОСОБА_2 придбає майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 .

Пунктами 5.1, 5.2 зазначеного договору встановлено, що вартість майнових прав на квартиру складає 263835 грн. Покупець сплачує продавцю вартість майнових прав на квартиру протягом двох банківських днів з часу підписання цього договору.

22 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Альянс-Жилстрой» було складено акт прийому-передачі майнових прав, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 .

12 листопада 2015 року ОСОБА_2 та ТОВ «Альянс-Жилстрой» було складено Акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_8 , за умовами якого продавець передає, а покупець приймає у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_9 , при цьому підтверджено, що сума інвестування ОСОБА_2 сплачена в повному об`ємі.

16 листопада 2017 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З наявної у матеріалах справи копії заяви № 58 від 06 квітня 2018 року приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ярош О.М. вбачається, що нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_10 , з тих підстав, що 16 листопада 2017 року право власності на квартиру зареєстровано за чоловіком спадкодавця ОСОБА_2 .

Предметом розгляду даної справи є вимоги стосовно розподілу спадкового майна яке залишилось після смерті ОСОБА_4 та до якого відноситься, на думку ОСОБА_1 , половина майнових прав на вищевказану квартиру, які придбані під час шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя.

Спростовуючи факт того, що гроші, витрачені на придбання спірних майнових прав, відносяться до спільної власності подружжя та стверджуючи, що зазначені кошти були його особистою приватною власністю, відповідач по первісному позову ОСОБА_2 посилався на те, що зазначені кошти були отримані внаслідок продажу квартири, яка належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 та його матері, і саме за ці кошти були придбані майнові права, що підтверджується поясненнями свідків та зіставленням строків продажу квартири 20 березня 2010 року, та придбанням майнових прав 22 березня 2010 року.

Допитана у судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 підтвердила факт придбання майнових прав саме за кошті, отримані за продаж належної їй та сину квартири та пояснила, що належну саме їй частину коштів вона передала своєму сину для розпорядження ними на його власний розсуд, але знала, що він має намір придбати майнові права новобудови. За невеликі гроші їй був придбаний окремий будинок в Одеській області у якості дачного будинку, право власності на який досі не є оформленим.

Допитані у судовому засіданні судом першої інстанції свідки з боку позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що їм відомо про придбання майнових прав у новобудові для сім`ї ОСОБА_11 за рахунок продажу квартири на АДРЕСА_4 .

Свідок ОСОБА_12 (брат померлої ОСОБА_4 та син позивачці за первісним позовом) у судовому засіданні також пояснив, що на придбання майнових прав новобудови були витрачені кошти, отримані від продажу квартири на АДРЕСА_4 , але вказав, що зазначених коштів не вистачало для придбання майнових прав, а тому ОСОБА_4 брала частину коштів у батьків, але яку саме суму вона отримала та коли - він не знає.

Свідок з боку ОСОБА_2 ОСОБА_13 пояснив, що разом із ОСОБА_2 їздив до будівельної компанії передавати кошти за придбання прав на новозбудовану квартиру, які були отримані після продажу квартири на АДРЕСА_4 .

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу.

Виходячи із вказаної презумпції, сам по собі факт реєстрації нерухомого майна, майнові права на яке набуті під час шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Враховуючи наявні у матеріалах справи докази та показання свідків, а також приймаючи до уваги, що продаж належної їм квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснили 20 березня 2010 року за 385000 грн., а придбання майнових прав на суму 263835 грн. було здійснено через два дні, 22 березня 2010 року, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що кошти, на які були придбані майнові права квартири АДРЕСА_1 (адреса будівництва: АДРЕСА_11 ), дійсно були отримані від продажу квартири АДРЕСА_12 , яка знаходилась у спільній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому майнові права не можуть вважатись спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Встановлення даних обставин стало підставою для задоволення зустрічного позову, так як у даному випадку такий спосіб захисту прав є ефективним, та таким, що належним чином може захищати невизнані права.

Одночасно, як вірно зазначено у оскаржуваному судовому рішенні, встановлення правового статусу майнових прав є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки майнові права на нерухоме майно, на момент смерті її доньки, не мали статусу спільного майна подружжя, а тому не підлягають визначенню як спадщина.

Посилання представника ОСОБА_1 про те, що зазначений позов має метою захист майнових прав дитини ОСОБА_8 , обґрунтовано не прийнятий судом до уваги на підставі того, що спірна квартира не є місцем проживання неповнолітньої особи.

Факт передачі ОСОБА_4 грошей на придбання майнових прав, та/або наявність домовленостей стосовно придбання даних майнових прав не доведено позивачем ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що оплату майнових прав на новозбудоване майно було здійснено у повному обсязі саме за кошти, виручені від продажу квартири по АДРЕСА_4 , а не за ту частину, яка належала саме ОСОБА_2 , яка, з урахуванням його частки у цьому майні, склала 192500 грн., що є значно меншим, аніж вартість майнових прав.

Колегія суддів зазначає, що вказані доводи є виключно припущеннями апелянта, на підтвердження яких не надано жодного належного доказу та, крім того, вказане спростовується показаннями свідка ОСОБА_3 - матері ОСОБА_2 , яка у судовому засіданні підтвердила факт придбання майнових прав саме за кошті, отримані за продаж належної їй та сину квартири та пояснила, що належну їй частину коштів вона передала ОСОБА_2 для розпорядження ними на його власний розсуд.

Таким чином, враховуючи, що від продажу квартири ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 385000 грн., а придбання майнових прав було здійснено ним на суму 263835 грн., то цілком логічним є висновок про те, що оплата майнових прав на новозбудоване майно була здійснена саме за кошти, виручені від продажу квартири по АДРЕСА_4 .

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 24 лютого 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.В. Князюк