Дата документу 22.02.2023 Справа № 330/195/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №330/195/22 Головуючий у 1-й інстанції: Нестеренко Т.В.
Провадження №22-ц/807/151/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Дашковської А.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вишняков Дмитро Олександрович на ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 04 лютого 2022 року про відмову у відкритті провадження, у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вишняков Дмитро Олександрович до Держави Україна в особі Верховної Ради України, треті особи: Донецька обласна прокуратура, Запорізька обласна прокуратура про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати та неотриманої частини виплат за вислугу років,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вишняков Дмитро Олександрович звернувся до Якимівського районного суду Запорізької області із позовом до Держави Україна в особі Верховної Ради України, треті особи: Донецька обласна прокуратура, Запорізька обласна прокуратура про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати за період з 01 липня 2015 року по 24 вересня 2019 року у розмірі 763135,07 грн, неотриманої частини виплат за вислугу років за період 0 01 липня 2015 року по 24 вересня 2019 року у розмірі 144938,44 грн, що була не виплачена внаслідок дії положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного Кодексу України, що визнані неконституційними.

В обґрунтування позову позивач указує, що він з 25 вересня 2007 року проходив службу в органах прокуратури України, а саме: з 25 вересня 2007 року по 05 червня 2012 року: помічник прокурора Амвросіївського району прокуратури Донецької області; з 06 червня 2012 року по 13 травня 2013 року: прокурор прокуратури Амврсіївського району прокуратури Донецької області; з 14 травня 2013 року по 13 жовтня 2014 року: старший прокурор прокуратури Амвросіївського району прокуратури Донецької області; з 17 жовтня 2014 року по 14 грудня 2015 року: прокурор Мелітопольського міськрайонної прокуратури прокуратури Запорізької області; з 15 грудня 2015 року по 13 березня 2016 року: прокурор Мелітопольської місцевої прокуратури прокуратури Запорізької області; з 14 березня 2016 року по 23 квітня 2019 року: прокурор Якимівського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури прокуратури Запорізької області; з 03 травня 2019 року по 22 жовтня 2021 року: прокурор Приморького відділу Маріупольської місцевої прокуратури № Прокуратури Донецької області.

21 жовтня 2021 року згідно з Наказу керівника Донецької обласної прокуратури Шульженка С.Г. з 22 жовтня 2021 року було звільнено. З 01 січня 2017 року по 24 вересня 2019 року ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» визначила, що посавий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімуммів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року та повинен був становити: з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2015 року:10х1218 грнХ2=24360 грн; з 01 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року:10х1378 грнХ4=55120 грн; з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2016 року:11х1378 грнХ4=60632 грн; з 01 травня 2016 року по 30 листопада 2016 року:11х1450 грнХ7=111650 грн; з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року:11х1600 грн=17600 грн; з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року:12х1600 грнХ12=230400 грн; з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року:12х1762 грнХ12=253728 грн; з 01 січня 2019 року по 31 серпня 2019 року:12х1921 грнХ8=184416 грн; з 01 вересня 2019 року по 24 вересня 2019 року:12х1921.

Натомість за час перебування ОСОБА_1 на посадах в органах прокуратури за період з 01 липня 2015 року по 24 вересня 2019 року становив: з 01 липня 2015 року по 12 жовтня 2015 року включно 1379 грн; з 13 жовтня 2015 року по 30 листопада 2015 року включно: 1444 грн; з 01 грудня 2015 року по 14 грудня 2015 року включно: 1804 грн; з 16 грудня 2015 року по 13 березня 2016 року включно: 2048 грн; з 14 березня 2016 року по 05 вересня 2017 року включно: 2048 грн; з 06 вересня 2017 року по 23 квітня 2019 року включно: 5660 грн; з 03 травня 2019 року по 22 жовтня 2021 року включно 5660 грн.

Тобто оклад позивача нараховувся не в розмірі, встановлеого статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, а у розмірі, встановлених Кабінетом Міністрів України на підставі змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України». Водночас, як зазначає позивач, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та переходні положення» Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України ( є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року.

За викладеих обставин позивач зазначає, що належним способом захисту є застосування частини третьої статті 152 Конституції України як норми прямої дії та стягнення на його користь з держави Україна матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного Кодекса України, що визнані неконституційними.

Вважає, що належним відповідачем у справі є саме Держава Україна в особі Верховної Ради України. Адже прийняття неконституційного закону Верховною радою України ОСОБА_1 було нанесено матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати та виплат за вислугу років. Натомість Донецька обласна прокуратура та Запорізька обласна прокуратура відповідно до норм діючого законодавства України не мали можливості виплачувати ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі, що передбачений спеціальним законом, а саме: Законом України «Про прокуратуру».

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вишняков Дмитро Олександрович просив суд стягнути з Держави Україна в особі Верховної Ради України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати та виплат за вислугу років за період з 01 липня 2015 року по 24 вересня 2019 року на загальну суму суму 908073,51 грн. Судові витрати, що складаються з судового збору та виплат на професійну правничу допомогу покласти на відповідача.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 04 лютого 2022 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_1 , представник, адвокат Вишняков Дмитро Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 04 лютого 2022 року у цій справі скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, судові витрати, що складаються з судового збору та виплат на професійну правничу допомогу покласти на відповідача.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в даному судовому провадженні належним відповідачем є саме Держава Україна в особі Верховної Ради України, а відповідно, підставою подання позовної заяви є прийняття Верховною Радою України закону, що визнано неконституційним. Таким чином, підставою подання даної позовної заяви є законодавча діяльність Верховної Ради України. Беручи до уваги, що відповідачем в даній судовій справі є Держава Україна в особі Верховної Ради України, а підставою позовної заяви є саме законотворча діяльність Верховної Ради України, а не трудові відносини із суб`єктом владних повноважень, то даний судовий спір необхідно вирішувати судами в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник Верховної Ради Ураїни Кот О.В. зазначає, що предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді неотриманої позивачем частини заробітної плати та неотриманої частини виплати за вислугу років під час перебування його на посаді прокурора, тобто під час перебування на публічній службі. Отже, спір між сторонами у справі виник у зв`язку із проходженням позивачем публічної служби, до якої відноситься і виплата заробітної плати. Спори, пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його дяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Положеннями статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

При визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого особа звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

У пункті 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, закріплено, що публічна служба є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна ( невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходження та звільненням з публічної служби ( припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У даній справі таким спеціальним номативно-правовим актом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років та виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року ( частина перша, друга та третя даної статті).

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» було установлено, що норми і положення статті 81, частини шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів13, 14 розділу Х111 «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 60р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу V1 «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-V11 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у період з 01.07.2015 по 24.09.2019 перебував у трудових відносинах з Донецькою обласною прокуратурою та Запорізькою обласною прокуратурою.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з Держави України в особі Верховної Ради Укоаїни, треті особи: Донецька обласна прокуратура, Запорізька обласна прокуратура, матеріальну шкоду у розмірі 908073,51 грн у вигляді неотриманої частини заробітної плати та неотриманої частини виплат за вислугу років, яка була завдана позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону.

Отже, предметом даного спору є відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманої позивачем частини заробітної плати та неотриманої частини виплати за вислугу років під час перебування його на посаді прокурора, тобто під час перебування на публічній службі.

Таким чином, слід зауважити, що спір між сторонами у справі виник у зв`язку із проходженням позивачем публічної служби, до якої відноситься і виплата заробітної плати.

З огляду на зазачене, спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, тому суд першої істанції прийшов до вірного висновку, що такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлены в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. При цьому у данній справі, заявлена була лише вимога про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати та неотриманої частини виплат за вислугу років, не поєднана з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 5 КАС України.

Водночас, вимога про стягнення матеріальної шкоду у розмірі 908073,51 грн у вигляді неотриманої частини заробітної плати та неотриманої частини виплат за вислугу років, є похідною від позовних вимог про визнання протиправними чи бездіяльністю дій органу, який не нарахував позивачу виплату заробітної плати та виплату за вислугу років, які підлягають розгляду виключно за правилами адміністративного судочинства. Тому, на думку колегії суддів, похідна вимога про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати та неотриманої частини виплат за вислугу років, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи поєднана така вимога з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 5 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, провадження № 12-189 гс19.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що цей спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Таким чином, зі змісту апеляційної скарги, оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судом пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, тому є підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали без змін.

Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові свід 22 вересня 2021 року у справі № 9901/144/21, провадження № 11-211 заі21 та Верховного суду, сформульовані у постановах, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, не релевантні до спірних правовідносин, та не є обов`язковими у справі, що переглядається.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Вишнякова Дмитра Олександровича - залишити без задоволення.

Ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 04 лютого 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 24 лютого 2023 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Дашковська А.В.