РІШЕННЯ

Іменем України

25.04.2023 м. Жашків

Жашківський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Шимчика Р.В.,

за участю: секретаря судового засідання Коломієць С.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Зеленого Д.А.,

представника відповідача - адвоката Веклич П.П.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Жашків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про поділ майна, придбаного під час їхнього спільного проживання,

ВСТАНОВЛЕНО:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про поділ майна, придбаного під час їхнього спільного проживання.

В обгрунтування позовної заяви позивач вказав, що з 2006 року по 2016 рік він та відповідач проживали однією сім?єю, вели спільне господарство, набували у власність майно за рахунок спільних доходів, утримували його та поліпшували, проводили спільний відпочинок.

З 2016 року сторони припинили спільне господарство та фактичне спільне проживання.

За період спільного проживання позивач та відповідач придбали житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Купівля-продаж відбулася в середині 2006 року за 60000 грн.

Факт проживання однією сім`єю позивача та відповідача підтверджується будинковою книгою, в якій зазначено факт реєстрації позивача у вищевказаному будинку, а також може бути підтверджений показами свідків.

Згідно ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Ст.63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зважаючи на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

У зв`язку з вказаними вище обставинами позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просив: встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2006 по 2016 рік; визнати за ним право власності на частину будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

05 липня 2019 року на підставі ухвали Жашківського районного суду Черкаської області позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та відповідно зі ст.178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

27 лютого 2020 року представник відповідача адвокат Веклич П.П. подала на позовну заяву відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на відсутність доказів.

19.03.2020р. представник позивача адвокат Зелений Д.А. подав до суду відповідь на відзив, в якому вказав, що доводи відповідача не відповідають фактичним обставинам справи, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

13.07.2020р. ухвалою суду справу було прийнято до свого провадження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Зелений Д.А. позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з?явилася.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Веклич П.П. просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного.

У відповідності до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частин 1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Положеннями ч.1 ст.19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що, виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Встановлені обставини та докази.

18 липня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.162), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15282199 від 18.07.2007р. (а.с.163).

У ході судового розгляду були допитані свідки зі сторони позивача.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що є матір?ю відповідача, пенсіонерка. Цю хату купила її мати в складчину. Коли її син зустрівся з відповідачкою, то вона жила на квартирі з двома дітьми. ЇЇ баба продала свою хату і купила половину іншої хати, а другу половину цієї хати взяла в кредит відповідачка, де «прописалася». На той час відповідачка працювала в магазині « Аскольд », її підставили. Потім заплуталася в кредиті, пішли штрафи. Свідок стала поручителем і внесла 25000 грн. і кожен місяць 700-800 грн. на аліменти. Відповідачка жила на аліменти, які отримувала її дочка. Свідок порахувала, що 170000 грн. вони платили разом і 61000 грн. сплатила відповідачка. Свідок не думає про відповідачку погано, але вважає, що є частина і її сина. У нього також є син-інвалід. З ними проживали двоє дітей відповідачки, син-інвалід та їхня баба. Через рік відповідачка виставила бабу в сарай, де вона прожила ще три роки, а потім відправила бабу до свідка в м. Київ, де вона і вмерла. Відповідачка доглядала бабку, купала її, варила їй їсти, бабка віддавала їм свою пенсію. Жили за спільні кошти. Свідок пересилала відповідачці щомісяця 700-800 грн. на погашення кредиту. У них склалися хороші відносини. Свідок сплатила 25000 грн. одним платежем і через тиждень приїхала і підписала договір поруки по кредиту. Квитанції залишилися у відповідачки, а у неї є договір кредиту. В м. Жашків свідок проживає з 2015 року, а до того проживала у м. Київ. З 2006 року по 2015 рік позивач та відповідачка приїжджали до свідка, то вона кожен місяць їздила до них, так як з ними жила бабка. Свідок не могла бути платником, оскільки квитанцій на неї не було. 10000 грн. за будинок внесла мати свідка, яка особисто була в банку і передала гроші одній із сестер Висоцьких. Потім вони переїхали в цей будинок. Укладався договір, але документів у свідка не має. Всі документи оформляла відповідачка, пішла у банк і оформила кредит. Вартість будинку 20000 доларів США. Як саме було тоді, свідка в курс не вводили.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що знає і позивача і відповідача. Коли вони познайомилися - він не знає, але йому відомо, що вони разом проживали. Він слюсар і допомагав їм у будинку. Спілкувався з ними близько десяти років з того часу як вони почали проживати і робити теплиці по АДРЕСА_1 . Про обставини придбання будинку йому не відомо. Про факт спільного проживання позивача і відповідача свідку відомо з 2010 року.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що знає позивача, стосунки з ним дружні. Він однокласник її брата. Знає відповідача, але на даний час стосунки з нею ніякі. Спілкуються вони більше десяти років. Відповідачка на роботу не ходила, чекала, що позивач заробить і за все розрахується. Працював він постійно. Вони дружили. Свідку стало відомо, що будинок купляли для баби, а потім якимось дивним чином хату оформили на відповідачку. Відповідачка не хотіла щоб з ними жив син позивача. Свідок допомагала їм щось садити у теплицях, розкидати землю. З ними жила баба, Позивач її доглядав, а відповідачка гляділа своїх дітей. В 2011-2012 роках позивач та відповідач проживали разом. Зі слів позивача їй відомо, що вони до цього років п?ять проживали разом. Приблизно з 2005-2006 року вони почали разом жити.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що знає позивача і відповідача з 2012 року. Познайомилися, коли відповідач клав плитку і він йому по дружньому допомагав. Допомагав їм у теплицях в них вдома. Там жили разом позивач, відповідач і її діти. Жили за рахунок того, що позивач клав плитку, тому що відповідачка ніде не працювала. Йому відомо, що це будинок баби позивача. Їхні фінансові питання з ними не обговорював. Відповідачка поїхала в Італію.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що позивач являється сином його племінниці. Позивач і відповідач довго жили разом як чоловік і жінка. Баба жила по АДРЕСА_1 . Потім бабу перевезли до себе. Бабу завезли до нотаріуса, а оформили хату не на ню. Це було десять років тому. Йому було відомо, що хату було куплено за бабині гроші і баба вважала, що це її хата.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що позивача і відповідача знає стосунки сусідські. Свідок живе напроти. В тій будові проживала хрещена мама, а потім продала хату і поїхала в Запоріжжя. У 2007 році цю хату купила баба позивача. Жили вони нормально. Господарювали, зайнялися плиткою і теплицями. У відповідача було двоє дітей, а у позивача був син. У 2000 році вони підселилися до бабки. Діти були то у бабки, то не у бабки. А вони постійно жили у бабки. Позивач і відповідач жили в громадянському шлюбі. В кінці 2007 року, а може й на початку 2008 року вони прийшли до бабки жити. Коли бабка приходила до її батька, спілкувалася, то казала, що документів не бачила. Років 5-7 бабка жила в тому будинку. Бабка давала гроші на цей будинок. У бабки не було грошей, то будинок їй дали на виплату. Відповідачка була вдома, варила їсти, а позивач був на роботі - клав плитку. Сварок між ними не було. Потім відповідачка виїхала закордон, близько 5-6 років тому, так як дочці потрібно було вчитися. Діти не захотіли жити з позивачем і пішли жити до матері відповідачки. Володя живе сам.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що знає обох. Він живе по сусідству. Свідок вчився у ПТУ. Це було у 2006-2007 році. Хату купила баба позивача, а потім поселилися позивач і відповідачка та їхні діти. Свідок заходив до них у хату, коли позивач просив його щось допомогти. Проживали вони разом з 2007 року по 2015 рік, вели спільне господарство, позивач робив плитку. Виклав плиткою у подвір?ї. Відповідачка займалася домогосподарством. Свідок з бабкою не спілкувався, а спілкувався його дід, який вже помер. Чув, зі слів, що бабка давала гроші на виплату за будинок. Відповідачка вихала закордон у 2014-2015 році, як почалося АТО. Після того свідок її не бачив.

Обгрунтування та висновки.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 2 СК України Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства.

В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно ст.27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства.

Державна реєстрація шлюбу засвідчується свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Поняття "проживання однією сім`єю" та "член сім`ї" не є тотожними.

Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю.

Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

У постанові від 30 листопада 2022 року в справі №757/23617/15-ц Верховний Суд висловився, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного

їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними

у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведене узгоджуються із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18),

від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (№ 61-3071св21), та інших.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16 (провадження

№ 61-18522св18) Верховний Суд указав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Отже, керуючись нормами чинного законодавства, проаналізувавши наявні у справі докази та надавши оцінку, наданим у судовому засіданні, поясненням свідків, суд дійшов висновку про те, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою.

Як передбачено ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Ч.1 ст.80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підставі ч.ч.2,3 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням всебічно з`ясованих обставин, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведенням.

У відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.258, 259, 263-265, 272-273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про поділ майна, придбаного під час їхнього спільного проживання, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі в порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення складено 05.05.2023р.

Головуючий суддя: Роман Васильович Шимчик