РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/19112/21

Провадження № 22-ц/4815/174/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Ковальчук Н.М.,

Хилевича С.В.,

секретар Мороз А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2022 року, повний текст рішення суду складено 12 жовтня 2022 року, у складі судді Галінської В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Калька Ярослав Зіновійович, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Калька Я.З., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання. Позов обґрунтовано тим, що 30 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 90212 гривень. На підтвердження зобов`язання відповідач видав позивачу розписку. За умовами договору позики відповідач засвідчив, що ним отримано в позику від позивача зазначені кошти терміном на 6 місяців та визначено, що у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк він бере на себе зобов`язання сплатити на користь позикодавця відсотки за користування коштами з розрахунку 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення. Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у загальному розмірі 390 000 гривень, що складається з: 90212 гривень основного боргу за договором позики; 5889,73 гривень процентів за користування позикою згідно ст. 1048 ЦК України; 281 097,19 гривень - 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення; 12 801,08 гривень інфляційних втрат, а також судові витрати у справі, що складаються із судового збору в розмірі 3900 гривень та витрат на правову допомогу в розмірі 7420 гривень.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору позики від 30 червня 2017 року у загальному розмірі 390000 гривень, що складається з: 90 212 гривень - основного боргу за договором позики; 5889,73 гривень процентів за користування позикою згідно ст. 1048 ЦК України; 281 097,19 гривень - 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення; 12 801,08 гривень інфляційних втрат; судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3900 гривень; витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу в розмірі 7420 гривень.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2022 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення; заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2022 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору позики від 30 червня 2017 року у загальному розмірі 390000 гривень, що складається з: 90 212 гривень - основного боргу за договором позики; 5889,73 гривень процентів за користування позикою згідно ст. 1048 ЦК України; 281 097,19 гривень - 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення; 12 801,08 гривень інфляційних втрат; судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3900 гривень; витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу в розмірі 7420 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, оскільки відповідач в судове засідання не подав доказів на спростування доводів позивача, а судом їх встановлено не було, то позивачем доведено, що згідно письмової розписки від 30 червня 2017 року відповідач ОСОБА_2 отримав від нього позику у розмірі 90212 гривень терміном на 6 місяців з дня написання розписки, у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк ОСОБА_2 зобов`язався сплатити ОСОБА_1 відсотки з розрахунку 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення. Суд першої інстанції погодився також з проведеним позивачем розрахунком заборгованості ОСОБА_2 за договором позики.

З апеляційною скаргою на вказане рішення суду звернувся ОСОБА_2 .. Апеляційна скарга мотивована тим, що він ніяких коштів в борг від позивача не отримував. Вказує, що з 08 жовтня 2013 року він працював у приватного підприємця ОСОБА_1 на посаді експедитора за трудовим договором. 30 червня 2017 року ОСОБА_1 спонукав всіх експедиторів написати розписки про нібито отримання коштів у борг. В такий спосіб роботодавець намагався захиститися від недобросовісних працівників. Відповідач вказує, що він написав таку розписку, однак ніяких коштів в борг від позивача не отримував. 22 листопада 2017 року він звільнився з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, жодних претензій до нього з боку ОСОБА_1 не було. Вказує, що суд першої інстанції не встановив факт передачі коштів, відповідно не встановив дійсну правову природу правочину і тому мав відмовити в задоволенні позову.

Крім того вказує, що розписка про отримання коштів в борг на шість місяців датована 30.06.2017 року, тобто кошти мали бути повернуті в строк до 31 грудня 2017 року, відповідно трирічний строк позовної давності сплинув 01 січня 2021 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 20 вересня 2021 року. Тобто позивачем пропущено загальний строк позовної давності для звернення в суд з позовом та річний строк для стягнення неустойки. Посилання позивача на запровадження в Україні карантину, не заслуговує на увагу, оскільки позивачем не наведено об`єктивних причин, що завадили йому при наявності карантину своєчасно звернутися в суд з позовом. Про застосування наслідків спливу строку позовної давності він вказував в заяві про скасування заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року. Тому, суд першої інстанції, відповідно до положень ст.257, 258 ЦК України, мав застосувати позовну давність.

Також вказує, що зазначені в розписці відсотки (0,5 % від суми позики за кожен день прострочення), які він, нібито, зобов`язався сплатити ОСОБА_1 у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений в розписці строк, є штрафною санкцією за несвоєчасне повернення боргу. Зазначає, що стягнута судом сума неустойки значно перевищує розмір боргу за розпискою та посилаючись на положення статті 551 ЦК України, у разі залишення рішення суду першої інстанції про стягнення боргу, зменшити розмір неустойки.

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився. Судові повістки двічі надсилались судом апеляційної інстанції на адресу позивача, вказану ним в позовній заяві рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак, однак поштові відправлення повернуті до суду з відміткою «адресат вибув», «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник позивача також до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, шляхом направлення судової повістки на електронну адресу вказану ним в позовній заяві та в інших документах справи. Колегія суддів вважає можливим слухати справу за відсутності осіб, які повідомлені про розгляд справи належним чином.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно наданої позивачем копії письмової розписки датованої 30 червня 2017 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача позику у розмірі 90212 гривень терміном на 6 місяців з дня написання розписки. У разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк, ОСОБА_2 зобов`язався сплатити ОСОБА_1 відсотки з розрахунку 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Позивач не надав суду першої інстанції оригінал розписки, однак зважаючи на те, що відповідач не заперечує факт написання розписки у вказану в ній дату, та не оспорює її справжність (написання власноруч), враховуючи неявку позивача до суду апеляційної інстанції, колегія суддів бере до уваги копію розписки, що надана позивачем при зверненні до суду.

Як вбачається із тексту розписки, наданої позивачем при зверненні до суду, ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 90212 (дев`яносто тисяч двісті дванадцять) гривень терміном на 6 місяців з дня написання даної розписки. У разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк, зобов`язався сплатити ОСОБА_3 відсотки з розрахунку 0,5% від суми позики за кожен день прострочення. Вказана розписка написана власноруч ОСОБА_2 та датована 30.06.2017 року.

Тобто, вказана розписка містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в момент написання цієї розписки та зобов`язався їх повернути.

Таким чином, складена власноруч ОСОБА_2 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.

Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

Під час розгляду цієї справи, відповідач ОСОБА_2 не надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував розписку, датовану 30 червня 2016 року. В апеляційній скарзі він не заперечує, що власноруч написав вказану розписку, але заперечує факт отримання від позивача коштів.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду жодних доказів, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж вказано в розписці. Таким чином доводи апеляційної скарги у вказаній частині не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Стосовно доводів відповідача про неврахування судом першої інстанції його заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів виходить з такого.

У статтях 256-258 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року було скасоване ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2022 року за заявою ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення. Суд першої інстанції погодився з заявником, що йому не було відомо про розгляд справи судом першої інстанції.

В заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 заявляв про пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки розписка про отримання коштів в борг на шість місяців датована 30.06.2017 року, тобто кошти мали бути повернуті в строк до 31 грудня 2017 року, відповідно трирічний строк позовної давності сплинув 01 січня 2021 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 20 вересня 2021 року.

Зважаючи на те, що відповідачем при зверненні до суду з заявою про перегляд заочного рішення було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції при повторному розгляді справи мав би право застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України установлено карантин з 12.03.2020, дію якого неодноразово продовжено.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільний кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.».

Оскільки на момент введення карантину (12 березня 2020 року) та внесення вказаних змін до ЦК України, трирічний строк позовної давності в даній справі не сплинув, підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності у суду відсутні.

Судом першої інстанції при задоволенні позову стягнуто з відповідача проценти за користування позикою згідно ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ за період з 01 липня 2017 року по 31 грудня 2017 року в сумі 5889,73 гривень, та відповідно до положень частини 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати в сумі 12 801,08 гривень за період з 01 січня 2018 року по 11 березня 2020 року. Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності вказаних судом розрахунків.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо зменшення неустойки.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтями 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони закон може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тому право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, провадження № 12-79гс19.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України).

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, провадження № 14-442цс18, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19, від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, провадження № 14-319цс19.

Стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у розмірі 281 097,19 гривень, яка більше ніж у 3 рази перевищує суму простроченого зобов`язання (90 212 гривень), не відповідає засадам цивільного судочинства та справедливому розгляду і вирішенню справи.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення неустойки слід змінити, зменшивши стягнуту суму з 281097,19 гривень до розміру суми заборгованості за договором позики 90 212 гривень.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що за результатом апеляційного перегляду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнутих на користь позивача коштів, та задоволено 51,06 % від заявлених вимог, тому судовий збір сплачений сторонами при зверненні до судів першої та апеляційної інстанції покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 382, 384 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2022 року змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму неустойки - 0,5 % від суми позики за кожень день прострочення з 281 097,19 гривень до 90 212 гривень, відповідно, зменшивши загальну суму стягнутих коштів з 390 000 гривень до 199 114,81 гривень.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2022 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору, зменшивши стягнуту суму з 3900 гривень до 1991,34 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений ним в зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції в сумі 2862,99 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 березня 2023 року.

Головуючий суддя І. В. Вейтас

Судді: Н. М. Ковальчук

С. В. Хилевич