головуючий у суді І інстанції Мазур Ю.Ю.
провадження № 22-ц/824/2542/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шкварко Андрія Володимировича та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Кушніра Романа Юхимовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , про визнання правочину недійсним за ознаками фіктивного,

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1, у якому просила суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 05 червня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 32345, недійсним за ознаками фіктивного без застосування наслідків недійсності згідно з абзацом 2 частини 1 статті 216 ЦК України.

Позов обґрунтовано тим, що 05 червня 2019 року між ОСОБА_1 та її донькою - ОСОБА_4 , батьком - ОСОБА_5 , укладений договір дарування квартири (по частки кожному) АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 05 червня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 32345.

Позивач вважає, що оспорюваний договір дарування не відповідає вимогам ЦК України та порушує її майнові права, з огляду на таке.

30 жовтня 2006 року між відповідачем ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір невідновлюваної кредитної лінії № 38-05/3/98, відповідно до умов якого банком було надано відповідачу кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 163 415 доларів США з кінцевим строком повернення до 29 жовтня 2026 року.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 30 жовтня 2006 року № 38-05/3/98 між ОСОБА_1 , ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №38.02/857, відповідно до якого ОСОБА_3 виступила майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_1 та передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань ПАТ «Укрсоцбанк» задовольнив свої вимоги за кредитним договором від 30 жовтня 2006 року № 38-05/3/98 у позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на квартиру ОСОБА_3 , яка є предметом договору іпотеки від 30 жовтня 2006 року № 38.02/857.

У зв`язку з цим, відповідно до статті 11 Закону України «Про іпотеку» та статті 512 ЦК України у жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у порядку регресу.

30 жовтня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 4236, відповідно до якого позивач передала відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 757 500 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань, ОСОБА_3 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за договором позики та витрат по сплаті судового збору.

Будучи обізнаною про наявність двох зазначених вище судових проваджень, з метою уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу та задля збереження майна, відповідач 05 червня 2019 року уклала зі своїми родичами вказаний договір дарування квартири.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року у справі № 757/49303/18-ц позов ОСОБА_3 задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 частину заборгованості за договором позики у розмірі 100 000 грн та судовий збір у розмірі 1 000 грн.

З метою виконання вказаного рішення суду на підставі виконавчого листа Печерського районного суду міста Києва № 757/49303/18-ц від 28 лютого 2020 року державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) 07 травня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62003493.

Станом на дату звернення до суду з цим позовом, відповідач так і не виконала свої боргові зобов`язання перед позивачем, що в свою чергу порушує майнові права ОСОБА_3 .

Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_1 , з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання, вирішила провести фіктивне відчуження нерухомого майна на користь своїх родичів. Такі дії сторін договору дарування спрямовані виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від боржника у зобов`язанні до близького родича з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 05 червня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 32345.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1 222 грн 40 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки відчуження майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Відповідачем не надано суду доказів того, що нею здійснюються будь-які дії для виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 липня 2017 року у справі № 752/11541/16-ц про стягнення з неї на користь ОСОБА_6 заборгованості та рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року у справі № 757/49303/18-ц про стягнення з неї на користь ОСОБА_3 заборгованості.

Відповідачем не надано доказів, що під час укладення договору дарування внутрішня воля сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Кушнір Р.Ю. подав апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину та умислу відповідача на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності квартиру за ОСОБА_10 та ОСОБА_4 та наступний її продаж на користь ОСОБА_2 свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

На час укладення оспорюваного договору нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало, у межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу жодних обтяжень на спірне майно державним чи приватним виконавцем накладено не було.

Оскаржуване судове рішення ґрунтується на висновку про фіктивність укладених договорів дарування тільки з огляду на те, що на час укладення спірного договору дарування відповідач була обізнана про наявність рішень суду про стягнення з неї заборгованості, однак ці обставини не є підставою для висновку про фіктивність правочину у розумінні положень статті 234 ЦК України.

Наявність правових наслідків - виконання оспорюваного договору (передача нерухомого майна), а саме відчуження на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 повністю виключає визнання оспорюваного договору недійсним за ознаками фіктивності. Жодного рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості на момент укладання оспорюваного договору від 05 червня 2019 року не існувало. Сума стягнутої заборгованості за рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/49303/18-ц від 12 липня 2019 року у розмірі 100 000 грн є непропорційно малою відносно до вартості квартири.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шкварко А.В. 17 серпня 2022 року подав апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оспорюваний договір було укладено на підставі чинного законодавства. Сторони правочину у повному обсязі виконали взяті на себе зобов`язання за договором, а договір дарування спрямований на реальне настання наслідків.

Суд першої інстанції не врахував, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, тому зробив помилковий висновок про фіктивність оспорюваного правочину.

Відповідач не ухилялася та не мала такого наміру щодо невиконання зобов`язань по поверненню боргу позивачу. Зважаючи на те, що позивач мала намір отримати грошові кошти однією сумою, відповідач робила все від неї залежне по накопиченню такої та повернення одним платежем.

У зв`язку з карантинними обмеженнями та іншими не залежними від відповідача обставинами ОСОБА_1 змогла зібрати суму боргу у розмірі 100 000 грн лише зараз. Одразу ж, накопичивши таку суму грошових коштів відповідач оплатила їх позивачу (квитанція додається).

Боргове зобов`язання, про стягнення якого видано виконавчий лист № 757/49303/18-ц від 01 жовтня 2020 року погашено у повному обсязі, що підтверджується відповідними квитанціями.

Виконавчий лист № 752/11541/16-ц від 03 серпня 2017 року відповідно до постанови приватного виконавця округу міста Києва від 02 серпня 2022 року повернуто без виконання, оскільки третя особа ОСОБА_6 є громадянином росії.

У судовому засіданні встановлено, що треті особи відчужили квартиру за договором купівлі-продажу, натомість не залучаються особи як відповідачі у власності яких перебуває квартира.

Від представника ОСОБА_3 - адвоката Асланяна В.А. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому він просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що факт обізнаності відповідача ОСОБА_1 про встановлену ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 752/11541/16-ц заборону вчиняти певні дії щодо відчуження майна (дарування квартири АДРЕСА_1 ) підтверджується оскарженням цієї ухвали до апеляційної інстанції, яка залишила її без змін. Відповідний запис про обтяження № 16192307 внесено до Державного реєстру речових прав 02 вересня 2016 року. Шляхом шахрайських дій державного реєстратора упродовж двох днів 03 травня 2019 року та 05 червня 2019 року ОСОБА_1 з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання зробила фіктивне відчуження нерухомого майна на користь своїх родичів.

Також від представника ОСОБА_3 - адвоката Асланяна В.А. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому він просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 червня 2019 року між ОСОБА_1 та її донькою - ОСОБА_4 , батьком - ОСОБА_5 , укладений договір дарування квартири (по частини кожному) АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 05 червня 2019 року, зареєстрований у реєстрі за № 32345.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 липня 2020 року № 217224447: 24 лютого 2020 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 708, було відчужено 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , номер запису про право власності 35628999, рішення про державну реєстрацію прав 51286271 від 24 лютого 2020 року; 30 березня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Докійчук Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 190, було відчужено 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_7 , номер запису про право власності 36123400, рішення про державну реєстрацію прав 51822469 від 30 березня 2020 року.

Позивач ОСОБА_3 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1, у якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 05 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_3 визначила відповідачем за таким позовом дарувальника ОСОБА_1, а обдаровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були залучені до участі у справі у якості третіх осіб.

Відповідно до частин 1, 2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що правові наслідки вчинення недійсного правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц).

Тобто визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання недійсним договору дарування квартири від 05 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 05 червня 2019 року, ОСОБА_11 зазначила відповідачем лише одну сторону оспорюваного правочину - дарувальника - ОСОБА_1 .

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 клопотань про залучення до участі у справі у якості відповідачів інших сторін оспорюваного договору дарування - обдарованих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , - не заявляла.

Вказане свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як обдарованих на підставі оспорюваного договору дарування квартири

Апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування помилково були розглянуті і вирішені судом першої інстанції у спорі позивача з третіми особами, які в порушення норм процесуального права не були залученні до участі у справі у якості відповідачів.

У зв`язку з викладеним суду першої інстанції необхідно було відмовити у задоволенні позову ОСОБА_12 у зв`язку з неналежним суб`єктним складом.

Крім цього, розглядаючи указану справу, суд першої інстанції передчасно встановив обставини щодо наявності ознак фіктивності правочину, які не повинен був встановлювати у разі неналежного суб`єктного складу, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг щодо спору по суті апеляційним судом до уваги не беруться та не перевіряються, оскільки позов підлягає залишенню без задоволення з процесуальних підстав у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Таким чином, тому апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шкварко А.В. та представника ОСОБА_2 - адвоката Кушніра Р.Ю. необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шкварко Андрія Володимировича та представника ОСОБА_2 - адвоката Кушніра Романа Юхимовича, - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська