ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/86/23 Справа № 201/4546/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт»

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2020 року

по справі за позовом Фонду державного майна України і ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт» і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірина Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення і витребування з чужого незаконного володіння ,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року Фонд державного майна України та ОСОБА_1 звернулися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення і витребування з чужого незаконного володіння, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися.

Позов мотивований тим, що ТОВ «КП-Комфорт» продало, а ОСОБА_2 придбала на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10 травня 2016 року посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., житлове приміщення № 1112 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ТОВ «КП-Комфорт» було власником спірного майна на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у справі № 904/10561/15. Постановою Вищого господарського Суду України від 19 липня 2016 року вказане рішення було скасовано, а провадження по справі припинено. Таким чином, ТОВ «КП Комфорт» не мало права відчужувати вищевказане приміщенням, і власником приміщення № 1112 гуртожитку літ. А-12 після тривалих судових спорів, є держава в особі Фонду державного майна України.

Враховуючи зазначене, позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення № 1112 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «КП-Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29593768 від 13 травня 2016 року) та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Фонду державного майна України житлове приміщення № 1112 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки з ОСОБА_2 від 27 листопада 2018 року, а остання придбала це майно на підставі спірного договору купівлі-продажу від 10 травня 2016 року, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення № 1112 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10 травня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт» і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29593768 від 13 травня 2016 року.

Витребувано на користь держави в особі Фонду державного майна України () з володіння ОСОБА_3 житлове приміщення № 1112 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належному ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки від 27 листопада 2018 року, укладеному між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В., реєстровий номер 1901, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44560367 від 12 грудня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь Фонду державного майна України ( ) судові витрати по сплаті судового збору з кожного окремо по 2 305 грн. 20 коп., а всього в сумі 4 610 грн. 40 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт» і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірина Анатоліївна про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «КП-Комфорт», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві Фонд державного майна України просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року було зупинено провадження по даній цивільній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом цивільної справи № 201/5019/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю "КП Комфорт", Товариства з обмеженою відповідальністю "ДП "Комфорт", третя особа - Фонд державного майна Україна про визнання недійсним правочину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Фонд державного майна України до ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю "КП Комфорт", Товариства з обмеженою відповідальністю "ДП "Комфорт", третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності, визнання недійсним правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння.

14 грудня 2023 року провадження по даній справі було поновлено у зв`язку із закінченням перегляду в касаційному порядку Верховним Судом цивільної справи № 201/5019/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю "КП Комфорт", Товариства з обмеженою відповідальністю "ДП "Комфорт", третя особа - Фонд державного майна Україна про визнання недійсним правочину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Фонд державного майна України до ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю "КП Комфорт", Товариства з обмеженою відповідальністю "ДП "Комфорт", третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності, визнання недійсним правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння та ухваленням постанови 09 листопада 2022 року.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Фонд державного майна України про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений на офіційну електрону адресу (т. 2 а.с. 208).

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Просяник Н.П. через електрону пошту надіслала до суду апеляційної інстанції про розгляд справи без участі сторони співпозивача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Згідно вимог частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що постановою Верховної Ради України від 19 травня 2016 року, яка опублікована в офіційному виданні «Голос України» 02 червня 2016 року, місто Дніпропетровськ перейменовано в місто Дніпро. Отже, адреса розташування спірного об`єкту нерухомості, яка зазначалася в раніше винесених рішеннях, вказується як АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що Укрвзуттям в 1972-1973 роках було виділено і перераховано із фонда соцкультзаходів і житлове будівництво 1397,7 тис. карбованців. За рахунок зазначених капіталовкладень в 1974 році на Дніпропетровському взуттєвому об`єднанні будувався гуртожиток на 620 місць (т.1 а.с.15-17).

Рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів трудящих №191 параграф 12 від 29.03.1974 року було затверджено Акт державної комісії від 28.03.1974 року про прийняття до експлуатації гуртожитку на 682 місця зі столовою на 133 посадочних місця, збудованого СУ-1 треста «Дніпроміськбуд» для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання та дозволено ввести даний гуртожиток в експлуатацію (т.1 а.с.18).

У 1993 році організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль», здійснена приватизація цілісного майнового комплексу даного підприємства шляхом викупу.

Згідно ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 09 листопада 2022 рокупо справі № 201/5019/19встановлено, що за умовами пункту 1.3 договору купівлі-продажу № КП-151 від 10 вересня 1993 року, укладеного між Фондом державного майна України (продавець) та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» (покупець), право власності на цілісний майновий комплекс Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль», що приватизується, переходить до покупця з моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу. До цього часу державне майно знаходиться у покупця на праві повного господарського відання.

Встановлено, що Дніпропетровська виробничо-торгівельна взуттєва фірма «Оріль» до моменту приватизації її шляхом викупу організацією орендарів була об`єктом державної власності, оскільки входила до складу підприємств взуттєвої: промисловості і підпорядковувалася Міністерству легкої промисловості УРСР.

Правовий режим майна державного підприємства визначений частиною 1 статті 37 Закону УРСР від 07.02.1991року №697-ХІІ «Про власність» (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин): «майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання.

Частиною 2 зазначеної статті визначено, що у разі прийняття державним органом, уповноваженим управляти державним майном, рішення про реорганізацію або ліквідацію державного підприємства, трудовий колектив має право вимагати передачі підприємства в оренду або перетворення його в інше підприємство, засноване на колективній власності.

На базі Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» була створена організація орендарів, яка згодом здійснила приватизацію цілісного майнового комплексу фірми шляхом викупу, та здійснила її перетворення в об`єкт колективної власності - Акціонерне товариство «Оріль».

Приватизація державного майна (у даному випадку цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль») здійснювалася спеціально уповноваженим на те органом - Фондом державного майна України.

Відповідно до Тимчасового положення, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 7.07.1992року №2558-ХII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) Фонд державного майна України (Фонд) є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна, виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавного власністю, а основними завданнями Фонду, зокрема, є захист майнових прав України на її території та за кордоном.

Таким чином, оскільки, як встановлено господарськими судами у справі №910/10830/13 до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, гуртожиток залишився у власності держави.

Дані обставини встановлені Дніпровським апеляційним судом у постанові від 11.09.2019 року, є преюдиціальними в силу приписів ч.4 ст.82 ЦПК України.

Рішенням господарського суду м.Києва від 26.11.2013року у справі №906/10830/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2016року та постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016року встановлено, що спірний гуртожиток за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 46 згідно матеріалів приватизаційної справи не увійшов до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-взуттєвої фірми «Оріль» під час його приватизації.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2007 року у справі №14/51-07(41/36-07) яким визнане за Дочірнім підприємством «Оріль» право власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням виконаної реконструкції літ. А-12 загальною площею гуртожитку А-12 7 500 кв.м. (в тому числі і житловим приміщенням №810) без додаткових актів введення в експлуатацію за позовом до Закритого акціонерного товариства «Оріль» скасоване Вищим господарським судом України за касаційною скаргою Фонду державного майна України, справа скерована для нового розгляду до господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.09 у справі №11/25-09 (14/51-07(41/36-07)) провадження у справі припинене у зв`язку з припиненням державної реєстрації відповідача - Закритого акціонерного товариства «Оріль» і припиненням державної реєстрації позивача Дочірнього підприємства «Оріль» у зв`язку з визнанням його банкрутом (копії рішень судів наявні в матеріалах справи).

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 року у справі №39/97-08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфорт» до Дочірнього підприємства «Оріль», яким визнано дійсним договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку, укладений 13.11.2007року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДП КОМФОРТ» та Дочірнім підприємством «Оріль» та визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «ДП «КОМФОРТ» право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 (в тому числі і житловим приміщенням №810), розташованого за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 46, скасоване постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009року; справа передана на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2009 року у справі №16/91-09(39/97-08) провадження у справі закрите у зв`язку з припиненням юридичної особи - Дочірнього підприємства «Оріль».

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.09.2012року, у справі №22-ц/490/5791/12 залишеним без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2013року, Товариству з обмеженою відповідальністю «ДП КОМФОРТ» відмовлено в задоволення позовних вимог про визнання права власності на частину гуртожитку будівлі гуртожитку літ. А-12 (в тому числі і житловим приміщенням №810), розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 року у справі №904/10561/15, яким за Товариством з обмеженою відповідальністю КП «Комфорт» визнане право власності на частину гуртожитку будівлі гуртожитку літ. А-12 (в тому числі і житловим приміщенням № 810), розташованого за адресою АДРЕСА_1 , скасоване постановою Вищого господарського суду України, провадження у справі припинене.

Таким чином, встановлено, що спірний об`єкт нерухомості внесений до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, що підтверджується наданими позивачами відомостями з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, а отже є державною власністю.

Судом встановлено, що 10 травня 2016 року між ТОВ «КП Комфорт» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового приміщення № 1112 гуртожитку літ. А-12, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., зареєстрований в реєстрі. Посвідчуючи 10 травня 2016 року договір купівлі-продажу, приватний нотаріус ДМНО Зайченко І.А. зазначила, що право власності ТОВ «КП Комфорт» належить на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року (справа № 904/10561/15) та зареєстровано за № 29593768 державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. 13 травня 2016 року.

З вищевказаних рішень судів вбачається, що а ні ЗАТ «Оріль», правонаступником якого стало ДП «Оріль», а ні ТОВ «ДП Комфорт», а ні ТОВ «КП Комфорт» не набули у власність будівлю гуртожитку літ. А-12, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 і це майно залишилося у власності держави.

З матеріалів справи вбачається, що держава, інтереси якої в даній справі представляє Фонд державного майна України, є власником спірного приміщення гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 607/27139/19 (провадження № 61-12883св21) зазначено, що у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року № 6-140цс14 зроблено висновок, що «власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прававласника». […]

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 183/2535/16 (провадження № 61-9270св18) зазначено, що «[…] право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що спірне приміщення гуртожитку вибуло з володіння власника держави не за його волею, належним способом захисту прав власника є витребування майна з чужого незаконного володіння, тому, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності не відновлять порушене право та не є ефективними способами захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Натомість, позовна вимога Фонду державного майна України про витребування майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованою.

Проте, у своїй апеляційній скарзі ТОВ «КП-Комфорт» було зазначено про сплив строку позовної давності.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

З матеріалів справи вбачається, що Фонд державного майна України звернувся з позовною заявою в 2019 році. Проте, правочин щодо вибуття будівлі гуртожитку з державної власності був укладений ще 10.09.1993 року (Договір купівлі-продажу №КП-151). З того часу жодних набравших законну силу рішень судів про визнання приватизації гуртожитку незаконною, скасування приватизації, про визнання гуртожитку державною власністю немає.

21 грудня 2009 року Фонд державного майна України звертався до Господарського суду Дніпропетровської області (справа №18/23-10) з позовною заявою до КП Дніпропетровське МБТІ Дніпропетровської області, третя особа ТОВ ДП Комфорт про визнання права власності на будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 за державою в особі Фонду державного майна України (а.с.226-229, т.2).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області (справа №18/23-10) від 09.07.2014року у позові Фонду державного майна України про визнання права власності на будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду провадження (справа №18/23-10) припинено. Постановою Вищого господарського суду від 10.02.2015року ця постанова залишена в силі.

Із зазначеного вбачається, що Фонд державного майна України був обізнаний, брав участь у судових справах, як сторона, однак, після цього, не звертався з позовними вимогами про витребування майна яке, на думку Фонду, вибуло поза волі власника (держави), а в свою чергу, звернувшись в 2019 році з позовом посилався на те, що про витребування майна стало відомо з реєстру речових прав лише в 2016 році, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, Фонд державного майна України ще з 2009 року (протягом 10 років) до 2019 року не звертався до судів з будь-якими позовами про визнання права власності, витребування майна чи з інших підстав, які б захищали право власності держави в особі Фонду державного майна України.

Крім того, посилання Фонду державного майна України на п.7 ч.1 ст.268 ЦК України (від 05.04.2017 р.) що позовна давність не поширюється на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку, як об`єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток, як об`єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акта передачі такого гуртожитку, як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств є безпідставною, оскільки ця стаття стосується саме вищевказаного Закону, який регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Отже, Фонд державного майна України не є суб`єктом Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", а тому відсутні підстави для звернення за п.7ст.268 ЦК України.

Також, за змістом пункту сьомого частини першої статті 268 ЦК України на вимоги про витребування майна, яка є належним способом захисту у вказаних правовідносинах, ця норма не поширюється, тому колегія вважає, що відсутні правові підстави у задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України у цій частині у звязку з пропуском позовної давності.

Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 201/5019/19 (провадження № 61-21466св21).

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, позивачем пропущено загальний (трирічний) строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено апелянтом, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в позові.

Колегія суддів вважає, що Фонд державного майна України пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння, що є підставою для відмови в позові.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт» і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірина Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення і витребування з чужого незаконного володіння, необхідно відмовити з мотивів зазначених в цій постанові.

Що стосується позоних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

З наданих доказів вбачається, що в житловому приміщенні № 1112 гуртожитку літ. А-12, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка ОСОБА_1 зареєстрована з 26 вересня 1989 року, що підтверджується відміткою в копії паспорті (т. 1 а.с.104 зворот).

Згідно зі ст. 128 ЖК УPCP жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Статтею 129 ЖК УPCP встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до п. 2 розділу II Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 р., гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Відповідно до п.п. 9, 10 розділу II Примірного положення, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно із п. 40 розділу VII Примірного положення сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

З урахуванням наведених норм, приміщення у гуртожитку є тимчасовим помешканням, яке надається громадянинові на період роботи, з якого громадянин повинен виселитися у разі звільнення. При цьому ордер підтверджує право громадянина лише на вселення до кімнати гуртожитку і право на тимчасове проживання (користування) у приміщенні протягом певного періоду. В жодному разі ордер не дає право на набуття приміщення у власність.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування кімнати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, виходячи з того, що таку вимогу може пред`явити лише власник майна або титульний володілець, який не має можливості здійснювати фактичне володіння (ст.ст. 387, 388 ЦК України), а ОСОБА_1 не є власником спірної кімнати.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Як наслідок, застосування судом першої інстанції норм ст. 388 ЦК України є безпідставним, оскільки відповідно до ст.388 ЦК України з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння має право звернутись лише власник, а, оскільки, спірне приміщення разом із усім гуртожитком вибуло з державної власності й ОСОБА_1 не є власниками спірних об`єктів, а отже не має права витребувати таке майно з чужого незаконного володіння.

Також, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення № 1112 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10 травня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт» і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29593768 від 13 травня 2016 року, не підлягають задоволенню, осільки позивач ОСОБА_1 не є власником спірного приміщення та учасником вказаного правочину, а також, не надала ні суду першої, ні апеляційної інстанції доказів щодо порушення її прав та інтересів спірним договором.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт» і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірина Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення і витребування з чужого незаконного володіння, необхідно відмовити з підстав недоведеності порушених прав ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку ОСОБА_1 не оскаржувала, представник ОСОБА_6 - адвокат Просяник Н.П., як в суді апеляційної інстанці так і у письмових заявах направлених на адресу суду апеляційної інстанції зазначала щодо незгоди з апеляційною скаргою ТОВ «КП-Комфорт», як необгрунтованої та просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У своїй апеляційній скарзі ТОВ «КП-Комфорт» ставив питання про скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2020 року у повному обсязі та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що з Фонду державного майна України і ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт» судовий збір у розмірі по 3 458,25 грн. з кожного за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Фонду державного майна України до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт» і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірина Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення і витребування з чужого незаконного володіння відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт» і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірина Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення і витребування з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з Фонду державного майна України і ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт» судовий збір у розмірі 3 458,25 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко