Номер провадження: 22-ц/813/4148/23
Справа № 509/1146/21
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі суддів :

головуючої Орловської Н.В.,

суддів Приходько Л.А.,

Пузанової Л.В.,

секретар Зєйналова А.Ф.к.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Євценко Роман Ігорович, на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, пені та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2021 року ОСОБА_2 , від імені якої діяв адвокат Стороженко Ольга Петрівна, звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 200 000 доларів США, пені в сумі 77800 доларів США та моральної шкоди в сумі 50 000 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що 14.03.2011 року ОСОБА_3 з метою придбання земельної ділянки отримала від позивачки позику в сумі 150 000 доларів США, зі строком повернення до 14.03.2014 року, про що останньою власноруч складено розписку. При цьому, відповідачка зобов`язалася у випадку прострочення позики сплатити неустойку у розмірі 0,05% від взятої у борг суми за кожен день прострочення. Оскільки на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_3 суму боргу не повернула, позивач просить стягнути її, а також пеню за 778 днів прострочення з відповідачки в судовому порядку. Крім того, позивач вважає наявними підстави для стягнення з ОСОБА_3 на її користь моральної шкоди в сумі 50 000 грн.

12 травня 2021 року представниками сторін надано до Київського районного суду Одеської області заяву про затвердження мирової угоди, відповідач ОСОБА_3 визнає обставини, викладені в позовній заяві ОСОБА_2 : відповідач (боржник) 14.03.2011 року отримала від позивача в борг грошову суму у розмірі 150 000 доларів США, яку взяла на покупку земельної ділянки (кадастровий номер :01:002:0976) площею 1140 кв.м. на території ОК СК «Хуторок» Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області і будівництва житлового будинку на даній ділянці. 11.03.2014 року відповідач до раніше отриманого займу взяла додатково в борг грошові кошти в сумі 50 000 доларів США на завершення будівельних і початок ремонтних робіт в побудованому двоповерховому будинку на раніше придбаній ділянці. Відповідач ОСОБА_3 за отримані від позивача грошові кошти у загальному розмірі 200 000 доларів США придбала зазначену земельну ділянку, збудувала житловий будинок на даній ділянці та завершила в ньому ремонтні роботи, але по теперішній час свої боргові зобов`язання перед позивачем не виконала. В зв`язку з простроченням відповідачем своїх зобов`язань за позикою (за весь строк прострочення) за договором сторін утворилась неустойка у вигляді штрафу (пені), яка складає 77 800 доларів США.

На виконання своїх зобов`язань відповідач ОСОБА_3 в даний час позичила грошову суму в розмірі 277 800 доларів США; в момент укладання даної мирової угоди передала цю суму позивачу ОСОБА_2 , а остання прийняла грошову суму в розмірі 277 800 доларів США в якості виконання відповідачем (боржником) своїх грошових зобов`язань.

Позивач ОСОБА_2 відмовляється від іншої частини своїх позовних вимог до відповідача (моральної шкоди, судових витрат та ін.) та в момент укладання даної мирової угоди повертає відповідачу ОСОБА_3 оригінали боргових розписок, на підставі яких пред`явлено позовну заяву за даною справою.

Сторони наступним підтверджують про відсутність будь-яких претензій матеріального, морального чи іншого характеру один до одного.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 20.05.2021 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Провадження у справі закритою

Вказана ухвала суду мотивована тим, що укладена сторонами мирова угода не суперечить закону, не порушує прав та охоронюваних законом інтересів, а тому відповідно до ст.207 ЦПК України підлягає затвердженню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення оскаржуваним судовим рішенням його прав та інтересів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, а також неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 20.05.2021 року скасувати як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що метою мирової угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету спору. При цьому, згідно ч.5 ст.207 ЦПК України якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Апелянт зазначає, що 21.09.2002р. між ним та ОСОБА_3 укладено шлюб, який розірвано рішенням Київського районного суду м.Одеси від 20.09.2021р. у справі №947/16564/21. Під час шлюбу сторонами придбано нерухоме майно, в тому числі земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0976 на території ОК СК «Хуторок» Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. Крім того, під час шлюбу на вказаній земельній ділянці сторонами розпочато будівництво житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами. На теперішній час між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 існує спір щодо поділу вказаного нерухомого майна, як спільної сумісної власності подружжя. Вказаний спір перебуває на розгляді Київського районного суду м.Одеси у справі №947/28202/21.

Натомість, умовами мирової угоди, затвердженої оскаржуваним судовим рішенням, фактично встановлено факт того, що спірна земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є особистою власністю ОСОБА_3 .

Оскільки ухвала Київського районного суду м.Одеси від 20.05.2021 року порушує права ОСОБА_1 і фактично унеможливлює ефективний захист його прав у справі №947/28202/21, останній просить її скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду судового рішення.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно ч.7 ст.49 ЦПК України сторони можуть примиритися на будь-якій стадії судового процесу.

Мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду й під контролем суду, заснована на взаємних поступках угода, яка по-новому визначає їх суб`єктивні права й обов`язки та є двостороннім волевиявленням сторін. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови стосуються лише прав та обов`язків сторін і предмета спору.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:

1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або

2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє. (ч.5 ст. 207 ЦПК України)

Аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що укладення мирової угоди є одним із законодавчо встановлених способів примирення сторін, який досягається шляхом подання сторонами спільної заяви із зазначенням взаємних поступок, що стосуються спірних правовідносин.

При цьому, подання сторонами заяви про досягнення примирення шляхом укладання мирової угоди не є для суду безумовною підставою для її затвердження, оскільки обов`язком суду є перевірка умов запропонованої сторонами мирової угоди на предмет її виконуваності, дотримання сторонами меж спірних правовідносин, а також щодо порушення прав чи охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спірних правовідносин, що виникли між сторонами, є стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в загальній сумі 200 000 доларів США на підставі договорів позики від 14.03.2011р. та 11.03.2014р., пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в сумі 77 800,00 доларів США та моральної шкоди в сумі 50 000 грн.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, межі предмета спору у даній справі визначені наявністю між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, з огляду на зміст і достовірність документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, а також наявність у позивача права вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, сторони уклали, а суд першої інстанції затвердив мирову угоду, умовами якої констатовано, що відповідач ОСОБА_3 на отримані у позику від ОСОБА_2 грошові кошти в загальній сумі 200 000 доларів США придбала земельну ділянку (кадастровий номер :01:002:0976) площею 1140 кв.м. на території ОК СК «Хуторок» Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, збудувала житловий будинок на даній ділянці та завершила в ньому ремонтні роботи.

Встановивши вказані обставини у мировій угоді сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично вийшли за межі предмета спору, оскільки мета отримання позики та її цільове використання позичальником не входять до предмета доказування у спірних правовідносинах.

Як було вище зазначено судом, приписами ст. 207 ЦПК України передбачена можливість сторін у мировій угоді вийти за межі предмета спору виключно за умови, що така мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

З наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів вбачається, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа №947/28202/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, предметом спору в якій є, серед іншого, майнові права на земельну ділянку (кадастровий номер :01:002:0976) площею 1140 кв.м. на території ОК СК «Хуторок» Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, а також розташований на даній ділянці житловий будинок.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що обставини щодо походження фінансових джерел для придбання майна, яке є предметом спору про поділ майна подружжя, входять до предмета доказування у такому спорі, тому встановлення вказаних обставин у мировій угоді, учасником якої ОСОБА_1 не є, порушує його права та інтереси, як другого з подружжя, між яким існує майновий спір.

Також апеляційний суд звертає увагу, що згідно ч.2 ст.208 ЦПК України ухвала суду про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, що передбачає можливість звернення її до виконання в примусовому порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Натомість, у затвердженій ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20.05.2021р. мировій угоді сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зафіксували факт виконання відповідачкою зобов`язання, що фактично нівелює статус вказаного судового рішення, як виконавчого документу.

Крім того, фіксація у мировій угоді факту виконання зобов`язання виключно ОСОБА_3 виходить за межі предмета спору, що в тому числі впливає на права та інтереси ОСОБА_1 , як другого з подружжя, між яким існує майновий спір.

Постановляючи ухвалу про затвердження поданої сторонами мирової угоди суд першої інстанції не встановив, що її умови виходять за межі предмета спору, не перевірив факту порушенням прав та охоронюваних законом інтересів третіх осіб, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про її затвердження та закриття провадження у справі.

Оскільки судом першої інстанції не з`ясовано в повній мірі обставини, що мають значення для справи, а оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому відповідно до правил статті 379 ЦПК України ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 20 травня 2021 року слід скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи, що оскаржуване судове рішення, про необхідність скасування якого дійшов суд апеляційної інстанції, постановлене внаслідок ініційованого сторонами питання про затвердження мирової угоди, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи принципи розумності та справедливості слід вважати, що сплачений апелянтом судовий збір в сумі 496,20 грн підлягає стягненню на його користь в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Євценко Роман Ігорович, задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 20 травня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору до суду апеляційної інстанції в сумі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість грн 20 коп).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 24 лютого 2023 року.

Головуюча _____________ Н.В.Орловська

Судді _____________ Л.А.Приходько

_____________ Л.В.Пузанова