Справа № 504/9/21
Провадження № 2/504/408/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2023смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря Завади Ю.А.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, в залі суду № 5, смт. Доброслав, цивільну справу за позовом адвоката Врона Андрія Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року адвокат Врона А.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яким просив суд визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: Житловий будинок загальною площею 174,5 кв.м., житловою площею 109,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 227; земельну ділянку, кадастровий номер :03:001:0116, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу набутого подружжям майна право власності на одну другу частку у житловому будинку загальною площею 174,5 кв.м., житловою площею 109,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 227, та одну другу частку земельній ділянці, кадастровий номер :03:001:0116, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію однієї другої частки вартості вантажного автомобіля марки Мерседес Бенц, державний реєстраційний знак НОМЕР_3 , у розмірі 119170 грн.

Вирішити питання судового збору.

Доводи позивача:

Заявник зазначає, що 29.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

Шлюб було розірвано 25.01.2020 року.

За час перебування сторін у шлюбі подружжям було набуто наступне майно:

Житловий будинок, земельна ділянка які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також вантажний автомобіль марки Мерседес Бенц, державний реєстраційний знак НОМЕР_3 .

Заявник стверджує, що автомобіль проданий відповідачкою за 8500 доларів США, що підтверджується розпискою, яку надав новий власник автомобіля.

Таким чином позивач вважав можливим стягнути з відповідачки половину вартості проданого автомобіля.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.01.2021 року відкрито спрощене провадження у справі.

Відповідач та її представник адвокат Журик Т.В. неодноразово не з`явились у судове засідання, сповіщались судом про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, причини неявки суду не повідомили, своєї правової позиції суду не висловили.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що 29.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб (а.с. 30).

Даний шлюбу розірвано 25.01.2020 року (а.с. 29).

На підставі договору купівлі- продажу нерухомого майна (земельної ділянки) від 09.06.2015 року, посвідченого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, та декларації про готовність до експлуатації об`єкта серії та номер ОД91 виданої 21.10.2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області, 22.12.2016 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , номер запису 18368582, що встановлено судом зі змісту інформаційної довідки № 236661495 від 11.12.2020 року.

Подружжям у грудні 2017 року (реєстраційне свідоцтво СХК 126606 від 19.12.2017 року) придбано автомобіль марки Мерседес Бенц, державний реєстраційний знак НОМЕР_3 , що вбачається зі змісту довідки ТСЦ МВС № 5147.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі- продажу транспортного засобу від 08.12.2020 року № 7466/20/024113 від 08.12.2020 року автомобіль відчужено новому власнику ОСОБА_5 , автомобіль отримав нові реєстраційні номерні знаки.

Згідно укладеного договору автомобіль проданий за 18000 грн.

В матеріалах справи міститься розписка написана ОСОБА_2 про те, що вона продала автомобіль ОСОБА_5 за 8500 доларів США.

Інші істотні обставини судом не встановлені.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України.

Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна набутого у шлюбі.

Таким чином, суд дійшов до висновку, оскільки спірна земельна ділянка придбана за час зареєстрованого шлюбу, житловий будинок побудований за час офіційного шлюбу, то вони є предметом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач не спростувала належними та допустимими доказами цю презумпцію.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), на які послалася представник заявника на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн;

у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У даній справі відсутні докази дійсної вартості відчуженого спірного автомобіля Мерседес.

Відповідні клопотання про призначення експертизи з визначення дійсної вартості автомобіля сторони не заявляли.

Розписка від імені ОСОБА_2 не є доказом дійсної вартості автомобіля в розумінні процесуального закону, тому не приймається судом до уваги.

Таким чином в цій частині позовні вимоги не обгрунтовані і не підлягають задоволенню.

Судові витрати:

В порядку поділу судових витрат суд вважає доцільним стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5695,58 грн. (90,32% від суми сплаченого судового збору 6306 грн.)

Решту судового збору на думку суду слід віднести на рахунок ОСОБА_1 .

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 76 СК України, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 207, 208, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Врона Андрія Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

Житловий будинок загальною площею 174,5 кв.м., житловою площею 109,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 227;

Земельну ділянку, кадастровий номер :03:001:0116, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Поділити спільне майно що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у житловому будинку загальною площею 174,5 кв.м., житловою площею 109,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 227, та земельній ділянці, кадастровий номер :03:001:0116, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в сумі 5695,58 грн. (90,32% від суми сплаченого судового збору 6306 грн.)

Решту судового збору віднести на рахунок ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.К. Барвенко