Єдиний унікальний номер: 379/779/21
Провадження № 2-др/379/1/23
13 січня 2023 року Таращанський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Зінкіна В.І.,
за участю секретаря судового засідання Гопкало О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тараща справу за заявою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Кенца Романа Івановича про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу,
26.08.2022 позивачка ОСОБА_2 подала заперечення щодо винесення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки вважає, що розмір зазначених витрат на правову допомогу є великий, спір винник внаслідок неправильних дій відповідачів, а тому із вказаними витратами не погоджується. У відзиві зазначена лише сума судових витрат, а що входить у складову частину витрат не зазначено. Детальний опис робіт (наданих послуг) представником відповідача не поданий, що позбавило позивачку можливості спростувати ймовірну не співмірність витрат на професійну правничу допомогу.
У судове засідання позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Сокол І.А. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлена належно.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кенц Р.І. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, у поданій заяві представник прохав розглядати заяву без їх участі.
Представник відповідача Таращанської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належно, подано заяву щодо розгляду справи без участі представника Таращанської міської ради.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судом встановлено, що рішенням Таращанського районного суду Київської області від 08.08.2022 по справі № 379/779/21 позов ОСОБА_2 до Таращанської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішень міської ради- задовольнити частково, а саме:
визнано незаконним та скасовано рішення Таращанської міської ради Київської області від 27 липня 2021 року № 1517-12-VIII «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в межах села Станишівка» щодо відмови ОСОБА_2 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства;
у визнані незаконним та скасуванні п. 19 рішення № 337-07-VIII Таращанської міської ради від 16 квітня 2021 року щодо надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, що знаходиться в межах села Станишівка Білоцерківського району - відмовлено, у зв`язку із тим, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та не відновить порушеного права позивача без повторного звернення до суд.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 вказаної статті заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно з п.1 ч.3 ст. 133 цього Кодексу - до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. ( ч. 5 ст. 268 ЦПК України).
Рішення Таращанського районного суду Київської області прийнято та оголошено 08.08.2022 року. Заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу разом із додатками, які підтверджують розмір витрат, надійшла на електронну адресу суду 12.08.2022, як зазначав представник відповідача у відзиві на позовну заяву щодо подання розрахунку судових витрат та відповідних доказів протягом п`яти днів з дня проголошення рішення у справі (а.с. 133 т.1).

Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Кенцом Р.І. подано:

1) копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЖТ №000974 від 14.08.2018 (а.с. 110 т.1);

2) ордер на надання правової допомоги серія КС № 595588 від 19.10.2021 (а.с. 111 т.1);

3) договір №01/10-21/1 про надання правової допомоги від 01.10.2021, укладеного між адвокатом Кенцом Романом Івановичем та ОСОБА_1 . Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту з правових питань розгляду справи №379/779/21, яка розглядається Таращанським районним судом Київської області та з інших правових питань, які, в разі необхідності, виникатимуть в останнього. В пункті 5.2 розділу 5. «Порядок оплати послуг адвоката» даного договору зазначено, що сторони погодили, що гонорар адвоката визначається в наступному розмірі:

5.2.1. За написання пояснень третьої сторони у справі № 379/779/21 - 5000 гривень;

5.2.2. За участь у судових засіданнях у справі № 379/779/21 - 1500 гривень за судове засідання;

5.2.3. За вчинення інших дій у справі № 379/779/21 - 1500 гривень за годину роботи адвоката;

5.2.4. За надання правової допомоги з інших питань, які не пов`язані зі справою № 379/779/21 - 1500 гривень за годину роботи адвоката.;

4) акт приймання-передачі наданих послуг від 08.08.2022 до договору про надання правової допомоги №01/10-21/1 від 01.10.2021. Згідно п. 1 та п. 2 якого, за дорученням клієнта адвокатом було надано правову допомогу з представництва інтересів клієнта у справі № 379/779/21, яка розглядалася Таращанським районним судом Київської області. Адвокат, користуючись правом, наданим п. 5.6 Договору про надання правової допомоги (визначений угодою гонорар може бути в наступному змінений адвокатом у зв`язку із особливим характером дорученням клієнта або суттєвим зростанням або зменшенням обсягу допомоги, що має бути визначено відповідно до даної угоди), враховуючи складність судової справи, визначити вартість гонорару адвоката в розмірі 13000 гривен;

5) копії рахунків на оплату № 4 від 09.08.2022, № 12 від 07.12.2021, № 5 від 08.06.2022- на загальну суму: 6500 гривень;

6) копії квитанцій №1 від 01.10.2021, №40535142-3_CD072/620 від 13.12.2021, №@2PL809447_7Q01Y/93 від 26.07.2022, № @2PL686814_8901D/270 від 09.08.2022 - на загальну суму: 13000 гривень.

Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У ч. 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат:

1) їх дійсність;

2) необхідність;

3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04.06.2019 у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12.09.2019; від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18; від 26.05.2020 у справі № 908/299/18.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Так, позивачка ОСОБА_2 подала до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомоги.

У вказаному клопотанні ОСОБА_2 вказувала, що сума судових витрат заявлена до відшкодування велика, оскільки не подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат а у відзиві зазначена лише загальна сума, що позбавило її можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У постанові Верховного Суду від 09.10.2020 у справі № 509/5043/17 зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 - адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

В наданому заявником акті приймання - передачі зазначена лише вартість гонорару адвоката в розмірі 13000 гривень; в договорі про надання правової допомоги визначений розмір гонорару адвоката в справі, що розглядається судом, та «за надання правової допомоги з інших питань, які не пов`язані зі справою №379/779/2» (п.5.2.4 договору).

У постанові Верховного Суду від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18 вказано, що «інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу».

Виходячи з аналізу положень статті 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності (постанова Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20).

Також, позивачка ОСОБА_2 заперечує щодо задоволення заяви про розподіл судових витрат, оскільки на підставі оскаржуваного рішення Таращанської міської ради відповідач ОСОБА_1 розробив відповідні документи та оформив право власності на спірну земельну ділянку до закінчення судового розгляду.

Частиною 9 ст. 141 ЦПК України, положення якої кореспондуються з положеннями ч.9 ст. 129 ГПК України, встановлено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Поняття «неправильний» тлумачиться в українській мові як такий, що не відповідає певним нормам, правилам, вимогам; не задовольняє вимог пропорції, симетрії і т. ін., а також як такий, що не відповідає істині, тому, що є в дійсності; помилковий, хибний; не такий, як треба; який не приводить до бажаних наслідків.

Практика застосування цієї правової норми не є усталеною, водночас поняття «неправильні дії сторони» слід тлумачити у взаємозв`язку з поняттям «зловживання процесуальними правами».

Як вбачається із застосування ч. 9 ст. 141 ЦПК України Верховним Судом у постановах від 17.09.2018 у справі №740/4059/17, від 25.04.2019 у справі №530/1035/16?ц, від 25.09.2019 у справі №2-941/11, що принцип пропорційності розподілу судових витрат може бути не застосований у випадку зловживання стороною процесуальними правами, якщо в позові відмовлено - судові витрати можна покласти на відповідача, або можливо задовольнити позов та покласти на позивача судові витрати.

Так, згідно п. 3.24 та п. 3.25 постанови Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19 випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, також унормовано положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічна висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19).

Стаття 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 №475/97 вказує, що жодне з положень Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», зробив висновок про те, що з правом особи на справедливий та публічний розгляд його справи впродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, а також вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Закон, наділяючи учасників процесу правами, закріплюючи принципи диспозитивності, змагальності та рівноправності в цивільному процесі, спрямований на забезпечення законних і обґрунтованих інтересів всіх осіб, які беруть участь у справі.

Позивачка звернулася до суду 03.09.2021 щодо оскарження рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою відповідачу ОСОБА_1 , а 27.08.2021 рішенням міської ради затверджено даний проект землеустрою (а.с. 250 т.1), 09.09.2021 зареєстровано право власності (а.с. 252 т.1). Про набуте право власності представник відповідача повідомив суд 06.06.2022. Рішенням суду від 08.08.2022 задоволено лише одну позовну вимогу. У задоволенні другої позовної вимоги було відмовлено, оскільки, вже зареєстроване право власності на земельну ділянку, в склад якої входить спірна земельна ділянка, а обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним та не відновить порушеного права позивачки без повторного звернення до суду.

З огляду на викладене, суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе ухвалити додаткове рішення у справі № 379/779/21 номер провадження 2/379/48/22 та відмовити у задоволені вимог, оскільки відсутні правові підстави для задоволення вимоги про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу.

На підстави викладеного, керуючись статтями 127, 133, 137, 141, 246, 247, 263-265, 270, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) гривень - відмовити в повному обсязі.

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Сторони справи:

позивачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Таращанська міська рада Білоцерківського району Київської області, , місце знаходження: вул. Шевченка, буд. 7, м. Тараща Білоцерківського району Київської області, 09501;

відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий:В. І. Зінкін