ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2862/23 Справа № 202/7873/19 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,

секретар судового засідання Заворотний К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2022 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 18 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNUHGA, відповідно до якого відповідач надав позивальнику грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 18 березня 2008 року до 18 березня 2022 року, включно, у розмірі 81 900 доларів США на наступні цілі: 70 000 доларів США - на споживчі цілі, 11 900 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3 та 2.1.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого був будинок АДРЕСА_1 . 18 березня 2008 року між сторонами кредитного договору було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким визначено способи та порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, 18 березня 2008 року, між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким останній зобов`язався, солідарно з ОСОБА_3 , відповідати перед Банком за своєчасне повернення коштів за кредитним договором № DNUHGA.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Спадкоємцями померлої був її чоловік ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 та позивач донька померлої.

У встановлений законом шестимісячний строк вони звернулись до шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Позивачка зазначає, що кредитор спадкодавця - ЗАТ КБ «Приватбанк» не звертався до спадкоємців із вимогами щодо виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2018 року визнано Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» таким, що втратило право вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором № DNUHGAO000000006 від 18 березня 2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк».

На момент розгляду зазначеної справи інший спадкоємець кредитора ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» в строк, встановлений законом, не звернулось до спадкоємців з вимогою щодо виконання зобов`язання за кредитним договором та не відбулось заміни боржника за кредитним договором, в тому числі на спадкоємців, тому в силу положень ст. 1281 ЦК України основне зобов`язання припинилось у вересні 2008 року, і як наслідок, припинилась порука та іпотека.

Крім того, договір поруки між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 не містить, як умову, згоду поручителя прийняти на себе зобов`язання відповідати перед Банком за будь-якого боржника та ОСОБА_4 не давав згоду забезпечувати виконання зобов`язання спадкоємцями чи будь-якими третіми особами.

ОСОБА_4 , як поручитель, продовжував вносити грошові кошти на рахунок Банку, який був відкритий на ім`я ОСОБА_3 для обслуговування кредитного договору до своєї смерті. Позивачка та ОСОБА_2 , є дітьми померлого ОСОБА_4 та прийняли спадщину після його смерті.

Крім того, позивачка вказує, що батько - ОСОБА_4 перераховував грошові кошти на рахунок Банку, відкритий на ім`я матері ОСОБА_3 у АТ КБ «Приватбанк» без будь-яких правових підстав, а Банк зараховував зазначені грошові кошти на погашення кредитної заборгованості.

Враховуючи, що договірні відносини сторін припинились у зв`язку з втратою Банком права майнової вимоги до правонаступників спадкоємців, а будь-якої нової угоди укладено не було, зазначені кошти неправомірно було зараховано на погашення заборгованості.

Враховуючи викладене, позивачка просила стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на свою користь 54 380,24 доларів США, з яких: 47 287, 17 доларів США безпідставно отриманні грошові кошти; 7 093, 07 доларів США 3 % річних.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 , за свого життя, почав добровільно виконувати свої зобов`язання за кредитним договором від 18 березня 2008 року, як правонаступник ОСОБА_3 , повертав кредит та сплачував проценти АТ КБ «Приватбанк», а тому характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому, а сплачені ОСОБА_4 кошти не можуть вважатися сплаченими без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що основне зобов`язання за кредитним договором припинилось у вересні 2008 року, і як наслідок, припинились порука та іпотека. Тобто з жовтня 2008 року жодних договірних правовідносин між сторонами не було, а тому у Банку не було жодних правових підстав для отримання грошових коштів від ОСОБА_4 .. Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що між ОСОБА_4 та Банком існували договірні правовідносини є незаконним. Апелянт вказує на наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив відмовити частково позивачці в частині стягнення на її користь всієї суми грошових коштів, оскільки половина суми належить йому, як спадкоємцю за законом після смерті батьків.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 18 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №DNUHGA, відповідно до якого Банк надав позивальнику грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 18 березня 2008 року по 18 березня 2022 року, включно, у розмірі 81900 доларів США на наступні цілі: 70 000 доларів США - на споживчі цілі, 11 900 доларів США - на сплату страхових платежів, у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3 та 2.1.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого був будинок АДРЕСА_1 .

18 березня 2008 року між сторонами кредитного договору було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким визначено способи та порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя.

18 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким останній зобов`язався, солідарно з ОСОБА_3 , відповідати перед банком за своєчасне повернення коштів за кредитним договором №DNUHGA.

Відповідно до п.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Пунктом 4 договору поруки визначено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п.7 договору поруки, до поручителя, який виконав зобов`язання боржника за кредитним договором, переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору(ах) застави (іпотеки), укладених з метою забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором.

18 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 буди укладені договори особистого страхування, за якими вигодонабувачем виступило ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Згідно копії спадкової справи № 959/09, спадкоємцями ОСОБА_3 є ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Згідно копії спадкової справи № 6/2017, спадкоємцями ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2018 року, залишеним без змін Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» визнано таким, що втратило право вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за кредитним договором від 18 березня 2008 року №DNUHGA, укладеним між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заявленого позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 ЦК України), дарування (частина друга статті 718 ЦК України), факторингу (глава 73 ЦК України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (частина перша статті 104 ЦК України) чи спадкування (стаття 1216 ЦК України)). Якщо означена заміна є неможливою внаслідок того, що правовідношення не допускає правонаступництва, таке правовідношення припиняється (статті 608, 609, 1219 ЦК України).

Оскільки зі смертю боржника грошові зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до боргових зобов`язань. Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а також припинення таких зобов`язань.

Відповідно до частин першої та другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Згідно частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення такого зобов`язання боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.

Згідно з частиною третьою статті 559 ЦК України порука припиняється в разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Частина третя статті 559 ЦК України, підкреслюючи ознаку фідуціарності договору поруки, регламентує, що переведення боргу призводить до припинення поруки, якщо тільки поручитель не поручився за нового боржника. Іншими словами, існує презумпція припинення поруки у разі укладення договору про переведення боргу між попереднім боржником, зобов`язання якого забезпечене порукою, та новим боржником. Для збереження поруки необхідно, щоб поручитель дав згоду забезпечувати зобов`язання за участю нового боржника у формі відповідного попереднього застереження у договорі поруки або у окремій заяві про це, зробленій пізніше - до, під час дії або після укладення договору про переведення боргу.

Згода поручителя, надана на підставі частини третьої статті 559 ЦК України, стосується його погодження відповідати виключно за нового боржника при переведенні боргу і не поширюється на інші випадки заміни боржника у зобов`язанні.

Необхідно враховувати, що переведення боргу на нового боржника завжди є вольовим актом, у такому випадку має місце цілеспрямована заміна боржника у договірному зобов`язанні за згодою сторін. Натомість смерть боржника у зобов`язанні є подією, що не залежить від волі сторін; у разі смерті боржника обов`язок з виконання зобов`язання (з врахуванням спеціального правила частини першої статті 1282 ЦК України) переходить до спадкоємців, причому це не тягне за собою зміну умов та обсягу відповідальності, оскільки до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю.

Спадкування має на меті забезпечення переходу до спадкоємця усіх прав та обов`язків померлого учасника цивільних правовідносин, крім нерозривно пов`язаних з його особою, тому розглядається як універсальне (загальне) правонаступництво.

Перехід прав та обов`язків до спадкоємця відбувається з метою заміни правопопередника правонаступником у максимально широкій сфері правовідносин, незалежно від складу спадщини та обізнаності з ним спадкоємця.

З цього випливає, що позиція кредитора за зобов`язанням з приводу того, хто із спадкоємців має замінити померлого боржника, для закону є індиферентною.

Таким чином, переведення боргу є лише однією з можливих підстав заміни боржника, що породжує сингулярне правонаступництво.

Наведене не дозволяє ототожнювати родове поняття заміни боржника в зобов`язанні з видовим поняттям переведення боргу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правило частини третьої статті 559 ЦК України спрямоване на врегулювання лише сингулярного правонаступництва, яке виникає у зв`язку з договірним переведенням боргу, а тому заміна боржника у зобов`язанні його спадкоємцем не може бути підставою для припинення поруки у разі відсутності згоди поручителя на заміну боржника новим боржником за правилами частини третьої статті 559 ЦК України.

Встановлено, що ОСОБА_4 був спадкоємцем ОСОБА_3 та мав відповідати за її зобов`язаннями перед АТ КБ «Приватбанк», оскільки у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися унаслідок його смерті.

Оскільки ОСОБА_4 не відмовився від спадщини у передбачений частини 1 статті 1273 та статті 1270 ЦК України строк, а саме - шість місяців від дня відкриття спадщини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що він ніс відповідальність за зобов`язаннями спадкодавця.

Позивачка в обґрунтування позовних вимог зазначає, що її батько - ОСОБА_4 перераховував грошові кошти АТ КБ «Приватбанк» без будь-яких правових підстав та посилаючись на статтю 1212 ЦК України просила стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на свою користь 54380, 24 доларів США, з яких: 47287, 17 доларів США, безпідставно отриманні грошові кошти; 7093, 07 доларів США 3 % річних.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладених у постанові від 10.09.2018 року у справі № 638/11807/15, у постанові від 12.-09.2018 року, у справі № 154/948/16, у постанові від 12.12.2018 року, у справі № 205/3330/14, у постанові від 17.04.2019 року, у справі № 759/1206/17, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Таким чином, для набуття грошима як об`єктом цивільних прав статусу безпідставно набутих в розумінні статті 1212 ЦК України можливе виключно у разі доведення стороною, що таке набуття (переказ іншій особі) не має за собою правової підстави.

Оскільки ОСОБА_4 за свого життя почав добровільно виконувати свої зобов`язання за кредитним договором від 18 березня 2008 року, як правонаступник ОСОБА_3 , повертав кредит Акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки сплачені ним кошти не можуть вважатися такими, що сплачені без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

Встановивши, що грошові кошти у сумі 47287, 17 доларів США, набуті Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» за договірними правовідносинами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вони не є безпідставно набутими, у відповідача не виникло зобов`язання повернути отримане майно, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної в скарги про те, що основне зобов`язання за кредитним договором припинилось у вересні 2008 року, і як наслідок, припинились порука та іпотека, тобто з жовтня 2008 року жодних договірних правовідносин між сторонами не було, а тому у Банку не було жодних правових підстав для отримання грошових коштів від ОСОБА_4 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. ОСОБА_4 добровільно виконував зобов`язання за кредитним договором від 18 березня 2008 року, як правонаступник ОСОБА_3 , а тому за вказаних обставин справи відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України.

Крім того, викладені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 травня 2023 року.

Головуючий: суддя А.П. Барильська

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко