Справа № 344/4359/20
Провадження № 22-ц/4808/196/23
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б., з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 травня 2022 року під головуванням судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську

в с т а н о в и в:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у 2012 році нею було набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Між нею та ОСОБА_3 27.04.2012 було укладено угоду №2 про поступку права вимоги згідно якої, ОСОБА_3 передав їй всі права вимоги грошового зобов`язання в розмірі 280 616,00 грн. перед ТОВ «Украінтехбуд».

Відповідно до Витягу з протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Укрінтехбуд» від 30 квітня 2012 року № 1, ОСОБА_4 в оплату боргу згідно з договором уступки вимоги №2 від 27.04.2012 передано квартиру АДРЕСА_2 . Між нею та ТОВ «Укрінтехбуд» 08.05.2012 було оформлено акт приймання-передачі квартири згідно з рішенням загальних зборів, який засвідчує, що ОСОБА_4 оглянуто приміщення квартири АДРЕСА_3 , дане приміщення знаходиться у стані повністю придатному для використання, загальна площа квартири становить 83,6 кв.м. 05.12.2012 ОКП Івано-Франківське ОБТІ було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4 . 18.12.2012 виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради їй було видано свідоцтво про право власності на вище вказану квартиру.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , якою залишено в силі рішення Івано- Франківського міського суду від 06 лютого 2017 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Виселено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Судом підтверджено правомірність набуття права власності на квартиру саме позивачкою та безпідставність вимог ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на вказану квартиру.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 року визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2020 року задоволено апеляційну скаргу та скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 14.12.2015 на підставі якого ОСОБА_5 безпідставно набула право власності на вказану квартиру.

Знаючи про наявність спору щодо цієї квартири, ОСОБА_5 оформила за собою право власності на неї на підставі судового рішення від 14.12.15. ОСОБА_5 16.01.2016 продала спірну квартиру ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 04.01.2018 продала квартиру АДРЕСА_4 відповідачці ОСОБА_2 . Нерухоме майно (квартира) вибуло з власності позивача на підставі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.08.2015 в справі №344/11473/13-ц, яке було скасоване постановою Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №344/11473/13-ц і безпідставно набуте ОСОБА_5 , що підтверджено рішенням Івано-Франківського апеляційного суду від 06.03.2020. Тому позивачка була позбавлена права на спірне нерухоме майно поза власною волею на підставі скасованих судових рішень.

Просила витребувати від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1.

РішеннямІвано-Франківського міського суду від 19 травня 2022 року задоволено позов ОСОБА_1 .

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 807 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Апелянт вказує, що договір купівлі-продажу від 04.01.2018 укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у відповідності до вимог чинного законодавства України і з дотриманням всіх вимог передбачених ст. 203 ЦК України.

Приватний нотаріус Сопків З.І. під час посвідчення такого договору перевірила та встановила відсутність заборон відчуження чи арештів такої квартири. Цей договір ніким не оспорювався, а тому він є дійсним.

Відповідачка не знала та не могла знати про те, що відносно спірної квартири є будь-які невирішені спори. За таких обставин вона є добросовісним набувачем цього нерухомого майна.

ОСОБА_2 придбала вказану квартиру в ОСОБА_7 , яка на час укладення договору купівлі-продажу від 04.01.2018 була власником такого майна згідно із договором купівлі-продажу від 16.01.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Павлісяком Т.Ю. Будь-які обмеження щодо відчуження такого майна станом на 16.01.2016 та 04.01.2018 були відсутні, а тому у відповідності до вимог чинного законодавства України ОСОБА_7 мала право на продаж такої квартири.

Водночас ОСОБА_8 з невідомих причин не здійснювала державну реєстрацію свого права власності на квартиру АДРЕСА_4 у відповідних реєстрах.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_8 про витребування квартири АДРЕСА_4 є незаконними, оскільки вказане майно було добросовісно придбане відповідачкою в особи, яка мала право його відчужувати, в той час як позивачка не наділена правом витребовувати таке майно.

Суд першої інстанції дійшов висновків про задоволення позову без урахування всіх фактичних обставин справи.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову .

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Савчук Р.Р. апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведеній у ній.

Представник ОСОБА_1 адвокат Бортник Л.І. вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №190670962, складеної 28 листопада 2019 року, 20 грудня 2012 року на підставі свідоцтва про право власності від 18 грудня 2012 року внесено запис про право власності ОСОБА_9 на спірну квартиру, 11 грудня 2015 року на підставі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.08.2015 у справі 344/11473/13-ц внесено запис про скасування права власності ОСОБА_9 на спірну квартиру.

Після цього 13 січня 2016 року на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2015 року у справі 344/15764/15-ц внесено запис про право власності на квартиру за ОСОБА_5 .. На підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 2016 року в цей же день внесено запис про право власності на квартиру за ОСОБА_7

ОСОБА_7 04 січня 2018 року уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу спірної квартири і на підставі цього договору внесено запис про право власності на квартиру за ОСОБА_2 (а.с. 13-16).

ОСОБА_9 18.12.2012 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_4 (а.с.17).

Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, убачається, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.11.2015 у справі 6-28265св15, скасовано рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 серпня 2015 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року у справі № 344/11473/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про виселення задоволено. Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року скасовано та залишено в силі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено та виселено ОСОБА_6 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено (а. с. 5-12).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на зазначене нерухомість у рахунок оплати боргу відповідно до договору уступки вимоги від 27 квітня 2012 року № 2. На підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10 грудня 2012 року № 783 вона отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2012 року.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2020 року у справі №344/15764/15-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 11.08.2021, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2015 року, яким визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_4 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.19-21).

У пунктах 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) вказано, що право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком Верховного Суду України погоджується.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Згідно частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 206/6702/17 зазначено, що «Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2110/15-ц та № 522/2201/15-ц (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18 відповідно).

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

У пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відповідно, суди в оцінці обставин справи зобов`язані були керуватися тим, що для визначення факту вибуття майна необхідно застосовувати наведений правовий висновок. З урахуванням цього, позивач має розглядатися такою особою, яка втратила володіння своїм майном з моменту державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку за відповідачами у передбачений законодавством спосіб. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, усіх договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18)».

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тому у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушені права ОСОБА_1 підлягають захисту шляхом витребування цього незаконно відчуженого майна у ОСОБА_2 , оскільки спірна квартира вибула з володіння власника протиправно та всупереч його волі і такий спосіб захисту буде ефективним та відповідатиме закону. Також судом зазначено, що для витребування майна не потрібно визнавати всі правочини, які слугували підставою для його відчуження, недійсними. Є достатнім лише встановити той факт, що майно вибуло з власності протиправно, з такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта, що позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування квартири АДРЕСА_4 є необґрунтованими, не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку.

Встановлено, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 незаконно та всупереч її волі на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке було в подальшому скасоване. Тому такий факт підтверджує те, що майно вибуло з власності позивачки протиправно, а тому повинно бути витребуване в останнього набувача на користь позивача.

Щодо доводів апелянта про те, що ОСОБА_8 з невідомих причин не здійснювала державну реєстрацію свого права власності на квартиру АДРЕСА_4 у відповідних реєстрах, слід зазначити таке.

Позивачка була позбавлена можливості володіти та користуватися своїм нерухомим майном, в зв`язку з прийнятими рішеннями судів, і не могла зареєструвати за собою право власності на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав, оскільки таке майно було зареєстроване за ОСОБА_7 .

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до переконання, що оскаржуване рішення судом постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі, а апеляційну скаргу представника відповідача без задоволення. Доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості цього рішення. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 січня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин