Справа № 129/3577/21
Провадження № 22-ц/801/708/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швидкий О. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2023 рокуСправа № 129/3577/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року, постановлене суддею Гайсинського районного суду Вінницької області Швидким О.В.,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 та в подальшому неодноразово уточнюючи позовні вимоги просила стягнути неустойку (пені) за прострочення сплати аліментів в сумі 27000 грн. за період з листопада 2021 р. по липень 2022 р. включно.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі виконавчого листа Гайсинського районного суду Вінницької області від 14.05.2020 з ОСОБА_1 на користь позивача на дітей стягуються аліменти в розмірі по 1500 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно. Проте, в період з серпня 2020 р. по жовтень 2021 р. було призупинено виконання рішення суду про стягнення аліментів. Після чого, позивач 19.10.2021 подала заяву до ДВС про поновлення стягнення аліментів за виконавчим листом від 14.05.2020.

Позивач вказує, що в період з серпня 2020 р. по вересень 2021 р. включно в розмірі 39 677, 39 грн. у ОСОБА_1 виникла заборгованість в період з серпня 2020 р. по вересень 2021 р. включно. Відповідно до розрахунку державного виконавця про заборгованість по сплаті аліментів, у травні 2021 р. ОСОБА_1 сплатив 100 грн. аліментів та у липні 2021 р. сплатив 350 грн. аліментів, станом на 01.10.2021 сума боргу по сплаті аліментів становила 39227, 39 грн. Відповідно до розрахунку державного виконавця про заборгованість по сплаті аліментів у листопаді 2021 р. ОСОБА_1 сплатив 4019,80 грн. аліментів та у квітні 2022 р. ОСОБА_1 сплатив 4950 грн. аліментів. Кошти в сумі 9 419,80 грн., що ОСОБА_1 сплатив у травні 2021 р., у липні 2021 року, у листопаді 2021 року та у квітні 2022 р. зараховуються на погашення боргу, що виник із серпня 2020 р.

ОСОБА_2 зазначає, що відповідач 08.08.2022 сплатив на рахунок Гайсинської ДВС 56257,59 грн. заборгованості по сплаті аліментів, при цьому, за період часу з листопада 2021 р. по липень 2022 р. включно у ОСОБА_1 виникла нова заборгованість в загальному розмірі 27000 грн., а тому сума неустойки (пені) за період часу з листопада 2021 р. по липень 2022 р. складає 41040 грн..

В зв`язку з цим позивач, уточнюючи позовні вимоги, просила з урахуванням положень ч.1 ст.196 СК України, якими передбачено, що неустойка (пеня) може бути стягнута в розмірі не більше 100% заборгованості, стягнути з відповідача на свою користь пеню по заборгованості зі сплати аліментів в загальному розмірі 27000 грн. за період часу з листопада 2021 р. по липень 2022 р. включно.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому просить відмовити в задоволені позову та вказує, що відповідно до виконавчого листа № 129/651/20 виданого судом щодо стягнення аліментів на утримання дружини до 3-х річного віку дітей станом на 29.12.2021 розмір заборгованості складає всього 2006 грн., що підтверджує відсутність підстав для стягнення з нього неустойки (пені), оскільки у нього відсутня вина щодо прострочення плати аліментів, лише за наявності якої підлягає до застосування ст.196 СК України, вказав, що при першій можливості сплачував аліменти, допускаючи заборгованість в деяких місцях лише у зв`язку з тим, що у нього не було фінансової можливості вчасно їх сплатити.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за виконавчим листом Гайсинського районного суду від 14.05.2020 року № 129/651/20 в сумі 27000 грн. за період з листопада 2021 року по липень 2022 року включно. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.

В якості основних доводів скаржник вказує на те, що суд не взяв до уваги, що після повторного звернення стягувача ОСОБА_2 до ДВС з виконавчим листом, державним виконавцем не було повідомлено про повторне відкриття виконавчого провадження, при цьому відповідач продовжував надавати кошти та матеріально підтримувати своїх дітей, як це робив протягом 2020-2021 року в добровільному порядку.

В свою чергу позивач подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду є обґрунтованим та таким, що відповідає фактичним обставинам справи та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі виконавчого листа, виданого Гайсинським районним судом Вінницької області від 14.05.2020 з ОСОБА_1 на користь позивача стягуються аліменти в розмірі по 1500 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно (а.с. 8).

В період з серпня 2020 р. по жовтень 2021 р. було призупинено виконання рішення суду про стягнення аліментів.

19.10.2021 позивачем було подано заяву до Гайсинської ДВС про поновлення стягнення аліментів за виконавчим листом Гайсинського районного суду Вінницької області від 14.05.2020 р. № 129/651/20 (а.с. 122).

Постановою державного виконавця від 20 жовтня 2021 року відкрито виконавче провадження № 67188353 (а.с. 54).

Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів на неповнолітніх дітей по виконанню в/л № 129/651/20, її розмір станом на 01.05.2022 складала 56187,39 грн. (а.с.132).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок пені відповідає вимогам СК України та є обґрунтованим, так як заборгованість зі сплати аліментів у боржника утворилася у зв`язку з ухиленням відповідача від сплати аліментів. В свою чергу, відповідач не спростував розрахунку заборгованості, наданого позивачем, не надав суду належних доказів погашення ним такої заборгованості, а тому суд вважає що необхідно стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 27000 грн. за період з листопада 2021 р. по липень 2022 р. з врахуванням того, що ч.1 ст.196 СК України розмір пені, що підлягає стягненню з боржника, не може перевищувати 100 відсотків заборгованості аліментів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 196 Сімейного кодексу України (далі СК України) у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання.

Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20.07.2020 у справі №362/4462/16-ц, на які правильно послався суд першої інстанції відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Натомість всупереч приписам частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України щодо обов`язку доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідач жодних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини, зокрема про вжиття ним усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів, не надав.

Так у справі є запит адвоката відповідача до начальника Гайсинського ВДС від 21.01.2022 про надання інформації щодо виконавчих проваджень № 67188353 та №67188783 по виконанню виконавчого листа, де ОСОБА_1 є боржником (а.с. 30).

Після чого, відповідачу надано ряд документів та розрахунок заборгованості по сплаті аліментів.

Під час розгляду справи судом, ОСОБА_1 08.08.2022 сплатив на рахунок Гайсинської ДВС 56257, 58 грн. заборгованості по сплаті аліментів, що підтверджується копією квитанції (а.с. 126).

Тобто, після звернення ОСОБА_2 із вказаним позовом до суду до уточнення позовних вимог відповідачу було відомо, що у нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відтак, доказів на підтвердження відсутності своєї вини в несплаті аліментів ОСОБА_1 не надав, при цьому розрахунок заборгованості не спростував та не надав суду належних доказів погашення ним такої заборгованості.

Так 14.01.2022 року відповідач отримав копію позовної заяви та додатки до неї.

02.02.2023 року подав відзив на позовну заяву, до якого надав докази ознайомлення ним у січні 2023 року з матеріалами виконавчого провадження, що спростовує його необізнаність про примусове виконання рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на неповнолітніх дітей.

Тому посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини, оскільки він не знав, що позивач повторно звернулася до ДВС з виконавчим листом щодо стягнення аліментів, не знаходять свого підтвердження під час розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_1 не надано доказів поважності причин несплати аліментів на утримання дітей за період часу з листопада 2021 р. по липень 2022 р.

З такими висновками погоджується Вінницький апеляційний суд.

Водночас, суд з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц обґрунтовано зазначив, що згідно з ч.1 ст.196 СК України розмір пені, що підлягає стягненню з боржника, не може перевищувати 100 відсотків заборгованості аліментів, а тому наявні достатні підстави для стягнення з ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення по сплаті аліментів в розмірі 27000 грн.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, тому позивач має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Позивач надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального та матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення скаржником вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не впливають на суть ухваленого рішення та не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

Керуючись ст. ст. ст.367, 374, 375, 381-384, ч.3 ст. 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05 травня 2023 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало