Єдиний унікальний номер судової справи 489/6071/21
Номер провадження 22-ц/812/240/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

27 лютого 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 15 грудня 2022 року під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Баришніков Артем Дмитрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Баришніков Артем Дмитрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №PCNL-B00/220/2007, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником ОСОБА_2 її боргових зобов`язань, за кредитним договором №CNL-B00/220/2007, укладеним 26 грудня 2007 року.

10 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), який є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги, у тому числі і за вищевказаним іпотечним договором.

У травні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Ленінського районного суду міста Миколаєва із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2014 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в частині звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва суду від 28 жовтня 2014 позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 33 522.95 доларів США, заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 11 170.92 доларів США, а також пеню у розмірі 100 000 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В той же час, 16 травня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №1892, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 . За рахунок коштів, отриманих від реалізації вищевказаного нерухомого майна, приватним нотаріусом запропоновано задовольнити вимоги відповідача за період з 26 грудня 2007 року по 28 січня 2014 року, а саме: 44 693.87 доларів США, з яких: 33 522.95 доларів США залишок заборгованості за кредитом та 11 170.92 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Про існування вказаного виконавчого напису позивачу стало відомо у серпні 2021 року підчас ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №65948569, відкритого постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. 01 липня 2021 року.

Між тим, позивач вважає, що зазначений виконавчий напис нотаріуса вчинений з порушенням вимог ст.ст.87,88 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за №296/5 від 22 лютого 2012 року.

Так, при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував від відповідача всі первинні документи щодо погашення кредиту боржником, періоду заборгованості, та що відповідач одночасно звернувся до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та до приватного нотаріуса про видачу виконавчого напису про стягнення заборгованості у безспірному порядку, шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, а тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем по сумі кредиту та процентах, зазначені у виконавчому напису, є безспірними.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що заборгованість за кредитним договором не була безспірною, оскільки на момент вчинення виконавчого напису нотаріуса існував спір у суді, позивач просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №1892, вчинений 16 травня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., щодо звернення стягнення на предмет іпотеки квартири АДРЕСА_1 .

Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позову відмовити. Зазначала, що звертаючись до приватного нотаріуса відповідач надав йому оригінал нотаріально посвідченого кредитного договору, договору іпотеки, розрахунок заборгованості за кредитним договором та вимогу про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, що є достатніми документами для вчинення виконавчого напису. За такого, під час вчинення спірного виконавчого напису приватний нотаріус діяв абсолютно правомірно та цілком спираючись на норми чинного законодавства України та положення договору іпотеки, при цьому правомірно включив у його зміст вимогу про погашення заборгованості у повному обсязі та встановив безспірність вимог відповідача.

Також вказувала на те, що вищезазначений виконавчий напис неодноразово пред`являвся на примусове виконання в органи виконавчої служби, та в рамках виконавчих проваджень Тарасовій О.М. неодноразово направлялись процесуальні документи. За такого, позивач звернулась із даним позовом поза межами позовної давності.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 16 травня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за №1892, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить на праві власності ОСОБА_1 .

Стягнуто з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір в загальному розмірі 1 362 грн.

Задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що приватним нотаріусом не дотримано вимог щодо порядку вчинення нотаріального напису, такий напис вчинено на виконання не нотаріально посвідченого договору, та встановлена в ньому заборгованість не може вважатися безспірною і такою, що не потребують додаткового доказування, а відтак вчинення виконавчого напису за заявою відповідача не ґрунтується на вимогах закону.

Також суд зазначив, що позивач звернулася до суду у межах позовної давності, тобто з моменту, коли її майнове право було порушене та підлягало захисту у судовому порядку, а саме з моменту, коли вона дізналася про існування оспорюваного виконавчого напису та ознайомилася з його змістом в межах виконавчого провадження №65948569 в серпні 2021 року.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

1) при вирішенні справи районний суд застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19);

2) районний суд не дослідив зібрані у справі докази;

3) районний суд не застосував наслідки спливу позовної давності до вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 подала на апеляційну скаргу відзив, в якому просила залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом належним чином.

Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність ОСОБА_1 , а також просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представник відповідача подала до суду заяву, відповідно до якої просила розглянути справу у її відсутність, апеляційну скаргу підтримала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

За такого, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність неявки сторін або інших учасників справи, відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки неявка сторін, їх представників або інших учасників справи у судове засідання при належному їх повідомленні про дату, час і місце розгляду справи та відсутності належного підтвердження поважності неявки до суду апеляційної інстанції, є підставою для розгляду справи за їх відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 26 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір за №CNL-B00/220/2007. Згідно умов договору банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 34 336.60 доларів США зі сплатою 12.49% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 грудня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 26 грудня 2007 року було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки №PCNL-B00/220/2007, відповідно до якого для забезпечення виконання ОСОБА_2 її боргових зобов`язань, визначених у кредитному договорі, ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.49-52).

10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги, згідно з якими останнє набуло право вимоги за кредитними договорами до позичальників щодо сплати основного боргу, процентів, нараховані на суму основного боргу і штрафних санкцій, а також набуло право іпотекодержателя у зобов`язаннях, які виникли на підставі договорів забезпечення в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності договором (включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки), у тому числі, набуло право вимоги до позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором №CNL-B00/220/2007 від 26 грудня 2007 року та майнового поручителя ОСОБА_1 за іпотечним договором №PCNL-B00/220/2007 від 26 грудня 2007 року.

У травні 2014 року ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» звернулось до суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №CNL-B00/220/2007 від 26 грудня 2007 року та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №CNL-B00/220/2007 від 26 грудня 2007 року в розмірі 33 522.95 доларів США, що еквівалентно 267 948 грн. 93 коп., заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 11 170.92 доларів США, що еквівалентно 89 289 грн. 16 коп., а також пеню у розмірі 100 000 грн.

Зі змісту судового рішення убачається, що ухвалою суду від 28 жовтня 2014 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до відповідачів в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.

Судове рішення в апеляційному порядку не переглядалось (цивільна справа №489/3809/14-ц, провадження №2/489/1754/2014).

16 травня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №1892, про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

За рахунок коштів, отриманих від реалізації вищевказаного нерухомого майна, приватним нотаріусом запропоновано задовольнити вимоги банку за період з 26 грудня 2007 року по 28 січня 2014 року, а саме: 44 693.87 доларів США, з яких: 33 522.65 доларів США залишок заборгованості за кредитом; 11 170.92 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також 1 700 грн. витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису (а.с.53).

11 листопада 2014 року заступником начальника Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Терещенко А.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №45360665 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 16 травня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. (а.с.96 зворот -97).

22 грудня 2014 року заступником начальника Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Терещенко А.О. у виконавчому провадженні №45360665 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.98-99).

10 лютого 2016 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Собчук Ю.Р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №50108195 з примусового виконання вищевказаного виконавчого напису, вчиненого 16 травня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. (а.с.101).

21 червня 2017 року старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Пєрєвєрзєвою Н.М. у виконавчому провадженні №50108195 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.103).

31 серпня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62918062 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 16 травня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. (а.с.104-105).

24 травня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. у виконавчому провадженні №62918062 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.106-107).

01 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №65948569 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 16 травня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. (а.с.56-57).

Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (п.3 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст.39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, в редакції, яка діяла на час вчинення виконавчого напису).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат»).

Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у Главі 14 Закону України «Про нотаріат» та у Главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення окремих видів нотаріальних дій.

За змістом ст.87 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на час вчинення виконавчого напису) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст.88 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на час вчинення виконавчого напису) визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

Пунктом 1 Переліку (в редакції, яка діяла на час вчинення виконавчого напису) передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

У пунктах 20,22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172». Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження №14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17 (провадження №14-278 гс18) з подібних правовідносин.

Так, у постанові від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження №14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень ст.ст.87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

З урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №645/1979/15-ц (провадження №14-706цс19) зазначено, що, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Отже, вирішуючи питання правомірності вчинення виконавчого напису у розумінні ст.88 Закону України «Про нотаріат» слід враховувати, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначені норми цивільно-процесуального законодавства узгоджуються з одним із принципів цивільного судочинства - змагальності сторін, відповідно до якого доведеність обставин справи, збір і надання доказів покладається на сторони. У зазначеному контексті, колегія суддів ураховує, що відповідач заперечуючи проти позову зазначав, що звертаючись до приватного нотаріуса із заявою про вчинення оспорюваного виконавчого напису, ним було надано: кредитний договір; оригінали іпотечного договору; розрахунок заборгованості за кредитним договором; копію повідомлення іпотекодавцю, тоді як позивач, не зазначила та не надала будь-яких доказів на спростовування таких аргументів. Зважаючи на наведене, колегія суддів констатує, що висновок районного суду в частині відхилення доводів відповідача про надання ним нотаріусу всіх необхідних документів для вчинення виконавчого напису з огляду на те, що на вимогу суду документи не надані нотаріусом, які стали підставою для вчинення оспорюваного виконавчого напису, не відповідає принципу змагальності сторін.

Отже, оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростувала належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором №CNL-B00/220/2007, укладеним 26 грудня 2007 року, на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису (16 травня 2014 року) була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення; не надала доказів часткового чи повного погашення заборгованості за вказаним кредитним договором боржником, а наявність судового спору між відповідачем та позичальником не може свідчити на користь того, що заборгованість стосовно предмета стягнення за виконавчим написом не є безспірною, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довела позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню з підстав необґрунтованості вимог кредитора, а відповідно суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що підставами оскарження виконавчого напису може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог боржника.

Разом з тим, звертаючись до суд із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач не оскаржувала його з підстав неповідомлення її про вимогу кредитора, тому колегія суддів вважає, що при вирішенні справи, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки вищевказана обставина, є самостійною підставою для звернення до суду із позовом.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування наслідків спливу позовної давності, то слід заначити наступне.

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц (провадження №14-252цс18) зробила висновок про те, що «виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону».

Отже, оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю, тобто по суті позовних вимог, то посилання відповідача на застосування наслідків спливу позовної давності, не мають правового значення для вирішення справи.

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє частково підтвердження під час перегляду судового рішення, а тому рішення суду першої інстанції на підставі положень ст.376 ЦПК України слід скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог за вищевказаних обставин.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, за наслідками апеляційного розгляду справи з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає стягненню 1 362 грн. судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги (908 грн. х 150%).

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 грудня 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Баришніков Артем Дмитрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь Товариства з обмеженою відповідністю «ОТП Факторинг Україна» () 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Т.Б. Кушнірова

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 28 лютого 2023 року