ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м.Суми

Справа №591/5725/22

Номер провадження 22-ц/816/329/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Марусичем Максимом Сергійовичем,

на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 28 грудня 2022 року у складі судді Ніколаєнко О.О., постановлену у м. Суми,

за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Зарічного відділу державної виконавчої служби у м.Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), стягувач - Акціонерне товариство Всеукраїнський банк розвитку»,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Мурусича М.С., звернувся до суду із вказаною скаргою, уточнивши вимоги якої (а.с. 85-91), просив: визнати протиправною бездіяльність Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) щодо не зняття арештів з майна боржника ОСОБА_1 при поверненні виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 54919121; зобов`язати Зарічний відділ державної виконавчої служби у м.Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження 28528251, зареєстроване 24 жовтня 2018 року на підставі постанови про арешт майна боржника, ВП № 54919121, виданої 24 жовтня 2018 року Зарічним ВДВС м.Суми ГТУЮ у Сумській області.

Свої вимоги мотивував тим, що в провадженні Зарічного ВДВС у м.Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) перебувало виконавче провадження №54919121, відкрите постановою від 23 жовтня 2017 року, з примусового виконання виконавчого листа № 591/6326/16-ц, виданого 29 травня 2017 року Зарічним районним судом м.Суми про стягнення боргу у розмірі 58182 грн 19 коп. з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнського банку розвитку». У рамках виконавчого провадження було накладено арешт на усе рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 . У подальшому виконавче провадження було повернуто на підставі п.2 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», проте накладений арешт не знято. Станом на 29 червня 2022 року виконавчий лист повторно до органів ВДВС не пред`являвся, строк повторного пред`явлення виконавчого документу закінчився ще 25 жовтня 2021 року та через суд не поновлювався. Тому, стягувач втратив право на повторне пред?явлення виконавчого документа до виконання. Факт наявності обтяження власності ОСОБА_1 є втручанням у вільне володіння майном.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28 грудня 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Марусич М.С. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

У доводах апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 27 березня 2020 року (справа №817/928/17).

На переконання заявника апеляційної скарги, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавець визначає як стадію завершення виконавчого провадження, за якими жодні виконавчі дії державним виконавцем не проводяться.

Зазначає, що з огляду на положення ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за №512/5, при винесені постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, Зарічний ВДВС мав вирішити питання скасування накладеного в межах цього виконавчого провадження арешту з майна боржника.

Також, на думку заявника апеляційної скарги, суд першої інстанції допустив неповноту розгляду скарги, так як повторно не викликав в судове засідання стягувача для з`ясування існування заборгованості та причин не подання клопотання про поновлення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання. Також, зазначає, що представник скаржника не міг взяти участь у судовому засіданні, через відключення електроенергії за місцем його проживання.

Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк подано не було.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено протиправності дій державного виконавця та не встановлено протиправної бездіяльності, яка полягала у не знятті арештів з майна скаржника, оскільки у державного виконавця не виникло обов`язку зняти арешт при поверненні виконавчого документа стягувачу у даному виконавчому провадженні. Станом на дату розгляду заяви у суду відсутні відомості про повне виконання судового рішення у справі №591/6326/16-ц, не зазначено про це і стягувачем у скарзі. Закон України «Про виконавче провадження» також передбачає право стягувача, у разі повернення йому виконавчого документу, повторно пред`явити виконавчий документ до виконання, а також звернутися до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши обставини справи, з правильним застосуванням норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Зарічного ВДВС у м.Суми Пн-Сх МУ МЮ (м.Суми) від 23 жовтня 2017 року за заявою стягувача ПАТ «Всеукраїнського банку розвитку» було відкрите виконавче провадження № 5491921 з примусового виконання виконавчого листа № 591/6326/16-ц, виданого 29 травня 2017 року Зарічним районним судом м.Суми про стягнення боргу у розмірі 58182 грн 19 коп. з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнського банку розвитку».

Постановою державного виконавця від 24 жовтня 2018 року в рамках виконавчого провадження №54919121 було накладено арешт на усе рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.08.2022 (а.с.10).

Постановою від 25 жовтня 2018 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п.2 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, відсутністю грошових коштів, а також інших джерел доходів. Зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 25 жовтня 2021 року (а.с.7-8).

З листа Зарічного ВДВС у м. Суми від 30 червня 2022 року слідує, що станом на 29 червня 2022 року вказаний виконавчий лист повторно до відділу не пред`являлися (а.с. 18).

У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначені в ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у випадку: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21).

У пункті 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За змістом положень ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.

Таким чином, з вказаних норм слідує, що повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт із майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини 1 статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

Указаний механізм запроваджено законодавцем із метою захисту прав стягувачів, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частинами 2, 3 статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що в у діях державного виконавця немає порушень норм Закону України «Про виконавче провадження», права боржника у виконавчому провадженні не порушені.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17,є безпідставними, оскільки в зазначеній справі було встановлено інші фактичні обставини, а саме відсутність боргу за виконавчими провадженнями та знищення матеріалів виконавчих проваджень у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання, натомість у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не надав доказів погашення заборгованості перед стягувачем.

Закінчення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, також не свідчить про неправомірність дій державного виконавця, так як на час прийняття рішення про повернення виконавчого листа стягувачу, цей строк ще не сплив. Крім того, стягувач не позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про поновлення строків пред`явлення виконавчого до виконання, навівши поважність причин його пропуску.

Колегія суддів вважає помилковими також посилання заявника апеляційної скарги на недотримання державним виконавцем вимог п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за №512/5, в редакції, яка станом на час винесення постанови про повернення виконавчого листа втратила чинність.

Щодо стверджень заявника апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції неповноти судового розгляду, то колегія суддів звертає увагу на те, що про дату, час та місце розгляду цієї скарги всі учасники справи були належним чином повідомленими (а.с. 41-46), а тому, відповідно до ч. 1 ст. 450 ЦПК України, їх неявка не перешкоджала розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи, з підстав неможливості взяти участь у судовому засіданні, від представника ОСОБА_1 до суду не надходило.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381; 382; 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Марусичем Максимом Сергійовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 28 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

С. С. Ткачук