Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6465/21 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю.І.
Категорія 8 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М, Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/6465/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Кузьменко Володимир Сергійович

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Драча Ю.І.

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила витребувати у ОСОБА_2 на її користь квартиру АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позову зазначала, що вона є власницею вищевказаної квартири, яка вибула на підставі незаконного та неправосудного рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 27.12.2011 року у справі №20-122/11. Зі змісту даного рішення вбачається, що за позовом ніколи невідомої їй особи ОСОБА_3 до її сина ОСОБА_7 визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений від її особи на користь ОСОБА_3 спірної квартири, а також безпідставно визнано право власності за ОСОБА_3 на квартиру, чим грубо порушено її право власності.

Згодом, останній в особі законного представника ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу №720 від 24.10.2015 року відчужив квартиру на користь ОСОБА_4 . Право власності на вказану квартиру за договорами купівлі-продажу переходило упродовж 2015-2017 років чотири рази. На дату подачі позову право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 .

У зв`язку із протизаконним вибуттям квартири із володіння позивача було відкрите кримінальне провадження №0006069 за ч.4 ст.19 КК України, яке триває до цього часу.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17.12.2011 року у справі №20-122/11 є недостовірним доказом правомірного вибуття із права власності позивача квартири. Судом та іншими учасниками справи не заперечувався той факт, що реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_3 відбулася саме на підставі цього рішення. Отже, зазначена квартира вибула з володіння позивача без її волі. Окрім того, належними доказами, які містяться у матеріалах справи, підтверджується факт відсутності судової справи №20-122/11 та відповідно і рішення суду від 17.12.2011 року. Вказує, що хоч відповідач є добросовісним набувачем, однак це не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки вказана квартира вибула із власності позивача поза її волею та бажанням.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, не скористалися.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Кузьменко В.С. доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити вимоги, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Представник відповідача пояснив, що факт відсутності або підробки рішення суду може бути встановлений вироком суду в межах кримінального провадження, а також просив звернути увагу суду, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду та на цій підставі відмовити у задоволенні позову.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 30 листопада 2010 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсарем В.В., зареєстрованого в реєстрі за №4497 (а.с.7, т.1).

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира у справі №20-122/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 визнано дійсним договір купівлі-продажу від 14.01.2011 року, укладений року між ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_7 ) та ОСОБА_3 . Визнано право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11-12, т.1).

04 вересня 2015 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на вищевказану квартиру на підставі рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17.12.2011 року у справі №20-122/11, номер запису 11090073 (а.с.170-174, т.1).

24 жовтня 2015 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 (за довіреністю від 10.10.2015 року, посвідченою Байрачним А.І. приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу за реєстровим №4222) за договором купівлі-продажу квартири відчужив на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.13-14, т.1).

03 грудня 2015 року Житомирським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Житомирі внесені відомості до ЄРДР за №0006069 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Заяву про вчинення кримінального правопорушення було подано 02.12.2015 року ОСОБА_9 , в якій він повідомив, що 01.12.2015 року близько 16:00 год. невідома особа шляхом обману працівників Бюро технічної інвентаризації в м.Житомирі заволоділа майном, а саме квартирою, що належить ОСОБА_1 , що за адресою: АДРЕСА_2 , чим завдано їй матеріального збитку в сумі 700 000,00 грн. (а.с.15, т.1)

03 грудня 2015 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 , що вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., зареєстрований за №7146 (а.с.16-17, т.1).

17 листопада 2016 року ОСОБА_5 уклала договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 , що вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., зареєстрований за №15915 (а.с.18-19. т.1).

17 липня 2017 року був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., зареєстрований в реєстрі за №8378 (а.с.20-21, т.1).

На час звернення позивача ОСОБА_1 до суду із даним позовом право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , що вбачається із витягу із Державного реєстру речових права на нерухоме майно від 01.06.2021 року (а.с.22, т.1).

Відповідно до відповіді Житомирської обласної прокуратури №09/1-296-21 від 30.09.2021 року, Корольовським районним судом м.Житомира цивільна справа №20-122/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 не розглядалася та рішення від 17.12.2011 року цим судом не ухвалювалось (а.с.84, т.1).

Листом керівника апарату Корольовського районного суду м.Житомира №149/05-05/2022 від 29.12.2022 року повідомлено, згідно з даними, що містять в автоматизованій системі документообігу суду «Д-3», та наданими відомостями в.о.завідувача архівного сектору після перевірки алфавітних покажчиків в архіві суду відсутня будь-яка інформація щодо розгляду судової справи №20-122/11 від 17.12.2011 року (а.с.15, т.2).

Згідно відповіді керівника апарату Корольовського районного суду м.Житомира №111-к від 13.02.2017 року на запит Начальника відділу Слідчого управління ГУНП в Житомирській області Сороки Л.М., повідомлено, що в автоматизованій системі документообігу КП Д-3 відсутні дані про надходження цивільної справи за №20-122/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання угоди дійсною та визнання права власності (а.с.17, т.2).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності з боку позивача факту вибуття вказаної квартири з власності поза її волею та встановлення того, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна.

Проте такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18, від 11.02.2020 року у справі №922/614/19, власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. До такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема, не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, в яких на підставі цих рішень виникли права та були надалі відчужені. Крім того, підстави витребування майна у добросовісного володільця регулюються статтею 388 ЦК України, а не незаконним володільцем, підстави витребування майна від якого унормовано у статті 387 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 року прописала, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстровано на праві власності, відповідає речово-правовому характеру індикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.387, 388 ЦК, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Судом встановлено, на підставі рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17.12.2011 року у справі №20-122/11, яке не ухвалювалося цим судом, право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_3 , поза волею дійсного власника квартири ОСОБА_1 . Згодом ОСОБА_3 24.10.2015 року відчужив ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . З огляду на вищевикладене, наявні підстави для витребування цієї квартири із незаконного володіння теперішнього її власника ОСОБА_2 , оскільки реєстрація права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру є незаконною, а перший із ланцюжка договорів купівлі-продажу квартири від 24.10.2015 року є недійсним, так як ОСОБА_3 відчужив її на підставі неіснуючого судового рішення.

За таких обставин та з підстав, передбачених наведеними нормами права, колегія суду дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 як дійсний власник квартири наділена правом витребувати своє майно без визнання за рішенням суду правочинів вчинених щодо цього майна недійсними, оскільки це майно вибуло із володіння позивача не з її волі іншим шляхом, на підставі неіснуючого судового рішення, яке у встановленому законом порядку не ухвалювалося, а тому і подальше його відчуження іншим особам, зокрема ОСОБА_2 також вважається таким, що відбулося із порушенням вимог закону та майнових прав позивача.

Однак такі вимоги позивача не можуть бути задоволені з огляду на наступне.

Із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 звернулася до суду у липні 2021 року.

Згідно з положеннями статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

02 грудня 2015 року ОСОБА_9 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , було подано до Житомирського відділу поліції ГУНП в Житомирі заяву про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме про незаконне заволодіння невідомою особою квартирою АДРЕСА_1 .

З наведеного вище, вбачається, що ОСОБА_1 у грудні 2015 року було відомо про те, що її квартира без її волі перейшла у власність іншої особи. Окрім того, позивач сама у судовому засіданні 10.11.2022 року підтвердила, що у 2015 році дізналася про відчуження її квартири.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії».

За встановленими судами обставинами, перебіг строку позовної давності почався з моменту, коли позивач дізналася про відчуження належної їй квартири, а саме у грудні 2015 року, а тому, звертаючись у липні 2021 року до суду із цим позовом, ОСОБА_1 пропустила трирічний строк звернення до суду. При цьому суд враховує і те, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання.

Таким чином, застосовуючи аксіому ubi emolumentum, ibi onus де користь, там і тягар (права потребують обов`язків), дійшов висновку про те, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки ОСОБА_1 знехтувала своїми правами та обов`язками щодо майна квартири АДРЕСА_1 , що призвело до її втрати.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з вищевказаних підстав. При цьому колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову через те, що позивачем не доведено факту вибуття вказаної квартири з власності поза її волею.

Отже ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, однак помилився щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим оскаржене судове рішення в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_10 підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Кузьменко Володимир Сергійович - задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2023 року.

Головуючий Судді