Провадження № 22-ц/824/1293/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 28 вересня 2022 року про забезпечення позову у справі:

- за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя;

- за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 28 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково заяву позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 та забезпечено позов шляхом накладення арешту на 63,82 % ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із ухвалою, позивачка (відповідачка за зустрічним позовом) ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції,посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та їх недоведеність. Скарга мотивована тим, що суд не надав їй можливості ознайомитися із заявою про забезпечення позову. Окрім того, ні відповідачем ОСОБА_2 , ні судом не доведено наявності обставин, які можуть ускладнити чи унеможливити виконання імовірного судового рішення чи ефективний захист прав відповідача. Вказує, що вона неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією мирного врегулювання розподілу майна і пропонувала гроші, більші ніж він вклав у купівлю цієї квартири. Окрім того, відповідач ОСОБА_2 всупереч ст.71 СК України продав автомобіль, придбаний у шлюбі.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно вжив заходів забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Представник позивачки (відповідачки за зустрічним позовом) ОСОБА_1

- 2 -

адвокатка Скріжалєвська Л.П. в суді апеляційної інстанції подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати оскаржувану ухвалу Деснянського районного суду м.Києва як незаконну.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 подав електронною поштою заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності його та його представника.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що в провадженні Деснянського районного суду м.Києва перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Предметом спору є розподіл спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка набута в період шлюбу сторін на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 липня 2019 року.

Провадження у справі відкрите ухвалою судді від 08 листопада 2021 року.

01 вересня 2022 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки імовірне відчуження спірної квартири позивачкою, яка є її власником, ускладнить виконання рішення суду в даній справі або зробить його неможливим до виконання.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи (ч.2 ст.149 ЦПК).

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту на майно. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність

- 3 -

виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову. При цьому суд виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам процесуального закону.

При вжитті заходів забезпечення позову судом обгрунтовано враховано як зміст вимог позивача за зустрічним позовом, які полягають у визнанні за ним права власності на частину спірної квартири, так і співмірність вжитих заходів із позовними вимогами та вид забезпечення позову (пункти 3 і 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, судом вірно враховано заявлені позивачем за зустрічним позовом позовні вимоги про визнання за ним права власності на 63,82 % ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 і задоволено заяву частково та накладено

- 4 -

арешт лише на частину квартири, право на яку є предметом спору за зустрічним позовомОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав позивачці можливості ознайомитися із заявою про забезпечення позову надумані та безпідставні. З матеріалів спарви вбачається, що вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову відбувалося у судовому засіданні 28 вересня 2022 року, де була присутня представник позивачки адвокатка Скріжалєвської Л.П., яка при вирішенні питання про накладення арешту на квартиру за заявою позивача за зустрічним позовом покладалась на розсуд суду, та вказала про безпідставність поданої заяви. Наведене, спростовує доводи скаржниці щодо неознайомлення із заявою.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності і необгрунтованості оскаржуваної ухвали, оскільки при її постановленні суд виходив із припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання судового рішення, що у свою чергу суперечить вимогам ст.263 ЦПК України, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Як вище вказувалося передбачений процесуальним законом інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який гарантує або може гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

Вжиття заходів забезпечення позову це не вирішення спору по суті, а тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача, на період розгляду справи і ухвалення рішення.

Необхідність вжиття таких заходів якраз і грунтується на оцінці (припущенні) суду імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , яка як титульний власник нерухомого майна має право в будь-який час провести його відчуження.

Наведене у свою чергу дає підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову і можливе відчуження ОСОБА_1 , спірної квартири може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача за зустрічним позовом, які як вище вказувалося полягають у визнанні за ним права власності на частку квартрири.

Аналогічна правава позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, де Верховний Суд вказав, що через ризик відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту 1/2 частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. А те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до

- 5 -

відповідача з пропозицією мирного врегулювання розподілу майна і пропонувала гроші, більші ніж він вклав у купівлю цієї квартири, не спростовують висновків суду про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Колегія суддів звертає увагу скаржниці на те, що наведені аргументи стосуються законності і обгрунтованості позовних вимог сторін у справі і відповідно до положень цивільного процесуального закону з`ясовуються при розгляді справи по суті позовних вимог, де сторонами подаються відповідні докази на обгрунтування їх доводів. При вирішенні питання про забезпечення позову, суд не вправі давати оцінку доказам, а також вирішувати наперед питання обгрунтованості доводів та заперечень сторін по суті позову і правомірності заявлених позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 всупереч ст.71 СК України продав автомобіль, придбаний у шлюбі, то дані аргументи взагалі не стосуються та не пов`язані з питанням вжиття заходів забезпечення позову. Якщо ОСОБА_1 вважає, що такими діями порушено її права, то вона вправі звернутися з відповідними вимогами на їх захист.

Отже, наведені скаржницею в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо наявності передбачених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а відтак підстави для скасування чи зміни ухвали з цих підстав відсутні.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

УхвалуДеснянського районного суду м.Києва від 28 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: