Справа № 201/824/21
Провадження № 2/201/572/2023
УХВАЛА

про направлення справи за підсудністю

13 березня 2023 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

25.01.2021р. ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (а.с. 6-7).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 29.01.2021р. позовна заява залишена без руху та позивачці наданий строк для усунення недоліків (а.с. 17).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 02.03.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі (а.с. 39).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 20.07.2022р. позовну заяву залишено без розгляду (а.с. 102).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.11.2022р. ухвалу від 20.07.2022р. скасовано та направлено справу для продовження розгляду суду (а.с. 142 144).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2022р., головуючим по справі визначено суддю Ткаченко Н.В.

01.12.2022р. ОСОБА_1 заявлено відвід судді Ткаченко Н.В.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 02.12.2022р. відвід визнаний необґрунтованим, заявлено у справі самовідвід, справу передано до канцелярії суду для визначення складу суду, в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України, для визначення судді (а.с. 158), після чого справа передана на розгляд судді Наумовій О.С.

Ухвалою судді Наумової О.С. від 05.12.2022р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с. 162).

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що їй на праві приватної власності належить нежитлове приміщення № 2 по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25.12.2004р., посвідченого Першою Дніпропетровською ДНК.

22.10.2017р. позивачка видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила, серед інших, ОСОБА_2 представляти її інтереси з питань укладання, та/або розірвання, припинення договорів оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 мав право отримувати належні позивачці грошові кошти за користування приміщенням.

На підставі довіреності ОСОБА_2 уклав від імені позивачки договір оренди нерухомого майна - приміщення 1-4 площею 45 кв.м. у нежитловому приміщенні АДРЕСА_3 від 01.11.2019р. з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 , я у якому сторони домовилися про щомісячну орендну плату за нерухоме майно.

Відповідач отримував від ФОП ОСОБА_3 грошові кошти за орендну вказаного нерухомого майна, одна не передавав їх у повному обсязі позивачці. Тому позивачка звернулася до суду із даним позовом і просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані за договором оренди, а також індекс інфляції і трьох процентів річних.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи (а.с. 192 196).

При цьому позивачка надавала заяви про розгляд справи без її участі, наполягала на задоволенні позову (а.с. 189 190), а представник відповідача адвокат В`язовий В.В. упродовж всього розгляду справи надавав заяви про відкладення судових засідань, у т.ч. після того, як справа була передана на розгляд судді Наумовій О.С. (а.с. 181, 188, 191).

Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, здійснити розгляд справи без фіксування судового розгляду цивільної справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку про наявність підстав направлення справи за підсудністю до іншого суду.

Так, позивачці на праві приватної власності належить нежитлове приміщення № 2 по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25.12.2004р., посвідченого Першою Дніпропетровською ДНК та відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно.

22.10.2017р. позивачка видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кот Б.А., якою уповноважила, серед інших, ОСОБА_2 представляти її інтереси з питань укладання, та/або розірвання, припинення договорів оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 мав право отримувати належні позивачці грошові кошти за користування цим приміщенням.

На підставі довіреності ОСОБА_2 уклав від імені позивачки договір оренди нерухомого майна - приміщення 1-4 площею 45 кв.м. у нежитловому приміщенні АДРЕСА_3 від 01.11.2019р. з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 . Згідно з п. 5.2 договору оренди сторони домовилися, що орендна плата складає 11000,00 грн. на місяць, сплачується до 25 числа кожного місяця, що орендується, сплачуються в твердій валюті особисто представнику - довіреній особі ОСОБА_2 під розписку.

Відповідач отримав від ФОП ОСОБА_3 за оренду приміщення позивачки грошові кошти в сумі 48 500 грн. Як зазначає позивачка, відповідач не повернув позивачці 37 500,00 грн., присвоївши їх собі, чим спричинив матеріальну шкоду на вказану суму. На підставі вищевикладеного, просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 56 972,41 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (виключна підсудність).

Так, відповідно до ст.ст. 181, 190 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності. До нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це - позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло з договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до цивільних справ з приводу нерухомого майна та стосуються будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

Крім того, суд бере до уваги правову позицію Великої Палати Верховного суду, викладену у постанові від 16.02.2021р. у справі № 911/2390/18, відповідно до якої виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Отже, вивченням матеріалів цивільної справи встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами (стягнення грошових коштів, отриманих за оренду нерухомого майна), стосуються права користування нерухомим майном, а саме: нежитловим приміщення АДРЕСА_3 .

Між сторонами виник спір про стягнення грошових коштів, отриманих від оренди нежитлового приміщення № 2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Довіреність видана була позивачкою відповідачеві виключно з метою укладення договору оренди вказаного нерухомого майна та отримання орендної плати за користуванням цим майном.

Саме нежитлове приміщення знаходиться на території Шевченківського (колишня назва Бабушкінського) району м. Дніпра.

З урахуванням наведеного, компетентним та належним судом для розгляду даної справи є Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Отже, на переконання суду, дана справа має розглядатися за правилами виключної підсудності.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист (стаття 55) та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124).

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., Законом України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Відповідно до частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Крім того, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ст. 378 ч. 1 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Отже, суд повинен суворо дотримуватися правил підсудності.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Враховуючи недопустимість порушення правил щодо виключної підсудності, а також той факт, що розглядаючи вказану цивільну справу, суд позбавляє сторін провадження права на розгляд справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом, тому суд приходить до висновку про необхідність передання матеріалів вказаної справи для розгляду до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 30, 31, 260, 261, 353, ч. 1 ст. 378 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, передати за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 57).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання суддею.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.С. Наумова