ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року м. Чернівці

Справа № 727/10229/18

Провадження №22-ц/822/113/23

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар Скрипка С.В.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи приватні нотаріуси Чернівецького міського нотаріального округу Балацький Олег Олександрович та ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2022 року, головуючий у І-й інстанції Смотрицький В.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивача - ОСОБА_7 , третя особа на стороні відповідача - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О.О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності.

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , третя особа на стороні позивача - ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О.О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 10 грудня 2004 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В. в реєстрі за №4758 та державній реєстрації від 13.12.2012 року за №36706767, став власником 425/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень загальною площею 386,7 кв.м по АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 10 грудня 2004 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В. в реєстрі за № 4760 та державній реєстрації від 13.12.2012 року за № 36707191, став власником 425/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень загальною площею 386,7 кв.м по АДРЕСА_1 .

Посилалися на те, що 25 вересня 2018 року ОСОБА_1 з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.09.2018 року за № 139075828 та від 26.09.2018 року за № 139116106, яку отримав його представник за адвокатським запитом, та ОСОБА_2 в листопаді 2018 року з документів, отриманих з суду, довідалися, що відповідачка ОСОБА_4 набула право власності на 850/1000 ідеальних часток вищенаведених нежитлових приміщень на підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року.

Вважали, що договором купівлі-продажу порушено їхнє право власності на ідеальну частку у спільному частковому майні, оскільки станом на день укладення оспорюваного договору їх не було на території України, вони не видавали будь-яких довіреностей та не уповноважували жодну особу на відчуження належних їм часток у нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_1 .

Вказували про незаконність довіреності від 06 грудня 2012 року, нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрованої в реєстрі за №№ 2366, 2367, 2368, 2369, на підставі якої відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір від 19 грудня 2012 року купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень, які належали їм на праві власності по 425/1000 ідеальних часток.

Зазначали, що у нотаріуса вони не були та довіреності від 06 грудня 2012 року, які нотаріально посвідчила приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєструвала в реєстрі за №№ 2366, 2367, 2368, 2369, не підписували, жодного волевиявлення на надання даного доручення та продаж у них не було.

Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., в порушення вимог статей 34, 43, 45 Закону України «Про нотаріат», вчинила нотаріальні дії у їх відсутності, без встановлення осіб - учасників цивільних відносин за паспортами, оскільки не було у нотаріуса ні особи довірителів, ні паспорта осіб довірителів, без перевірки справжніх підписів, так як підписи на довіреностях від 06 грудня 2012 року, вчинені не ними, а іншими особами.

Отже, довіреності від 06 грудня 2012 року, які склала та нотаріально посвідчила приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєструвала в реєстрі за №№ 2366, 2367, 2368, 2369, є підробленими з метою використання підроблювачем та третіми особами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для укладання недійсної угоди від 19 грудня 2012 року купівлі-продажу належних їм по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях загальною площею 386,7 кв.м, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

До 25 вересня 2018 року вони володіли своєю приватною власністю по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_1 шляхом здачі їх в оренду, отриманням орендної плати, сплачували податки на нерухомість і на землю, брали участь коштами в ремонтах і добудовах.

Як стало відомо позивачам під час звернення до суду, ОСОБА_4 знала, що ОСОБА_3 не мала право на відчуження даного майна, що доведено тим, що майно після укладання незаконної угоди купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року і до 23 листопада 2018 року, протягом більше 6-ти років, продовжувало і продовжує знаходитися в оренді іншої особи, від якої вони отримували і отримують орендну оплату, та за весь цей час через орендаря та співвласника нерухомого майна ОСОБА_3 сплачували податки на нерухомість та на землю, і своїми коштами разом з іншими співвласниками проводили ремонтні роботи та переобладнання нежитлових приміщень.

На час укладання недійсної угоди купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року за кошти співвласників майна було побудовано нове приміщення «Оптиміст» та добудовано до приміщення кафе-бару ще одне приміщення, які є самочинними забудовами, і ОСОБА_4 при укладанні договору купівлі-продажу про це знала, оскільки мала би бути ознайомленою з технічним паспортом, в якому дані забудови відсутні, що також свідчить про те, що набувач ОСОБА_4 знала, що ОСОБА_3 не мала права, в тому числі і за таких обставин, на відчуження по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях, які належали їм на праві власності, загальною площею 386,7 кв.м, що знаходяться по АДРЕСА_1 , а укладала дану угоду без намірів на реальне настання правових наслідків, обумовлених правочином.

Факт, що заволодіння ОСОБА_4 , на виконання договору купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року, по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях загальною площею 386,7 кв.м, що знаходяться на АДРЕСА_1 , мало місце саме 23 листопада 2018 року, на даний час доведено заявою про вчинення кримінального правопорушення, поданою орендарем ОСОБА_10 .

Також зазначали, що вказані обставини підтверджують, що саме 23 листопада 2018 року володіння, користування та розпорядження у них спірним майном було припинено у зв`язку із насильницьким захопленням даного майна ОСОБА_4 на підставі недійсного договору купівлі-продажу, з незаконним перешкоджанням виконання підприємницької діяльності та договору оренди даних приміщень, укладеним до 19 грудня 2012 року.

З урахування уточнених позовних вимог, просили визнати недійсними довіреності від 06 грудня 2012 року, нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєстровані в реєстрі за № 2366, 2367, № 2368, 2369, відповідно до яких вони уповноважили ОСОБА_3 бути їх представником та укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру, в тому числі купівлі-продажу належних їм часток нежитлового приміщення під АДРЕСА_1 ; визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень (кафе бар та офіс), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 від 19 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка діяла від їх імені на підставі довіреностей №№ 2366, 2367, 2368, 2369, в частині передачі у власність ОСОБА_4 належних їм по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях (кафе бар та офіс) загальною площею 386,7 кв.м, що знаходяться на АДРЕСА_1 , та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.06.2014 року, індексний номер 13882094; скасувати право власності за ОСОБА_4 , зареєстроване державним реєстратором реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області Скрипником І.І., запис про право власності № 6059484 від 18.06.2014 року; визнати за ними право власності за кожним на 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях загальною площею 386,7 кв.м по АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_4 повернути у натурі їм по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях загальною площею 386,7 кв.м по АДРЕСА_1 , отриманого на виконання угоди купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

На рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2022 року представник позивачів ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є власниками по 425/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень, що знаходяться в АДРЕСА_1 , на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 10 грудня 2004 року. Однак їх частки у нежитлових приміщеннях 19 грудня 2012 року за підробленими дорученнями були відчужені, про що вони дізнались в кінці 2018 року.

До цього часу вони не могли довідатися про порушене право, оскільки співвласниця даних приміщень відповідачка ОСОБА_3 та покупець ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року, укладеного на підставі підроблених довіреностей від 06 грудня 2012 року, приховували від позивачів, що уклали даний договір відчуження їхніх часток.

Вони приховували дану незаконну угоду, незважаючи на те, що ОСОБА_4 бачила як позивачі, починаючи з 2016 року, проводили добудови до приміщення кафе-бару ОСОБА_11 , та забудову літньої площадки під кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 », однак спеціально промовчувала у зв`язку з тим, щоб, як на їх думку, сплинули строки позовної давності.

Судом першої інстанції невірно встановлено початок перебігу позовної давності, оскільки у 2016 році за кошти ОСОБА_1 та інших співвласників майна були побудовані вищевказані приміщення.

Вказають на те, що 23 листопада 2018 року володіння, користування та розпорядження у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірним майном було припинено у зв`язку із насильницьким захопленням спірного майна ОСОБА_4 на підставі недійсного договору купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року, а тому сторона недійсного правочину ОСОБА_4 зобов`язана повернути в натурі майно позивачам в порядку статті 216 ЦК України.

Зазначають, що вони не пропустили строк позовної давності, оскільки щодо них скоєно кримінальне правопорушення і вони не знали і не могли знати про порушене право, але якщо припустити, що строк пропущений, то він порушений з поважних причин та у відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України порушене право підлягає захисту.

Представник відповідача ОСОБА_12 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яку просить залишити без задоволення.

Зазначає, що позивачами пропущено строк позовної давності і вони не навели достатніх та переконливих доказів поважності пропуску цього строку.

Представник третьої особи Якобишена Т.Д. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яку просить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що суд прийшов до правильного висновку про те, що позивачі пропустили строк позовної давності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були власниками спірного нерухомого майна, а саме по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях загальною площею 386,7 кв.м по АДРЕСА_1 та це майно не відчужували, воно вибуло з власності не з їхньої волі, на підставі довіреностей, посвідчених 06 грудня 2012 року від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , зареєстрованих в реєстрі за №№ 2366, 2367, № 2368, 2369, які вони не підписували та які не відповідали їх внутрішній волі, чим порушено права позивачів. Проте ними пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено представниками відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , і позивачі не навели достатніх та переконливих доказів поважності пропуску цього строку.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 10 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 42,5 ідеальних часток нежилих приміщень кафе-бару та офісу загальною площею 386,7 кв.м, що знаходяться в АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим №4759, №4758, право власності зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.12.2012 року за реєстраційним номером 8790475, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №36706767 від 13.12.2012 року, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації.

Також 10 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 42,5 ідеальних часток нежилих приміщень кафе-бару та офісу загальною площею 386,7 кв.м, що знаходяться в АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим №4761, №4760, право власності зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.12.2012 року за реєстраційним номером 8790475, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №36707191від 13.12.2012 року, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації.

Встановлено, що 01 січня 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (орендодавці) та ОСОБА_10 (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

19 грудня 2012 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (продавці) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежилих приміщень (кафе-бар та офіс), що знаходяться в АДРЕСА_1 . Даний договір підписаний ОСОБА_3 на підставі довіреностей від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (продавці) та ОСОБА_4 (покупець) та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О.. У довіреності, виданій 06 грудня 2012 року від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_3 , за реєстровим №2368, №2369, зазначено певний обсяг повноважень, в тому числі на укладання договору купівлі-продажу стосовно належних йому часток нежилого приміщення під АДРЕСА_1 . Довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій №2366, №2367 видана на ім`я ОСОБА_3 від ОСОБА_1 06.12.2012 року, що посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., наявна в повному витягу з Єдиного реєстру довіреностей; довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій №2368, №2369, видана на ім`я ОСОБА_3 від ОСОБА_7 06.12.2012 року, що посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., наявна в повному витягу з Єдиного реєстру довіреностей.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 червня 2014 року відповідачка ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на придбане 19 грудня 2012 року нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень, серія та номер: ВТВ№017477, що підтверджується наявною у справі Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

З висновку експерта за результатами проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи №6613 від 24 листопада 2020 року вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 , розташований після слова: «Підпис», перед словом «Аззеддін Маджід Азі» на зворотній стороні довіреності, укладеної в м. Чернівці Чернівецької області від імені громадянина Великобританії ОСОБА_1 , 06 грудня 2012 року посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєстрованої в реєстрі за №№ 2366,2367, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжніх підписів.

Підпис від імені ОСОБА_2 , розташований після слова: «Підпис», перед словом «Пейн Джон Стефен» на зворотній стороні довіреності, укладеної в м. Чернівці Чернівецької області від імені громадянина Великобританії ОСОБА_2 , 06 грудня 2012 року посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєстрованої в реєстрі за №№ 2368,2369, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням його справжніх підписів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, зазначена норма встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 зазначила, що оскільки добросовісність належить до загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому вона презюмується.

За вимогами частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У справі, що переглядається, позивачі звернулися з вимогою про визнання недійсною довіреності, посилаючись на те, що вони її не підписували.

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати недійсними договори купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень, які належали їм на праві власності по 425/1000 ідеальних часток, свою волю на вчинення якого вони не виявляли і відповідно не укладали, оскільки не видавали та не підписували довіреності на ім`я ОСОБА_3 від 06 грудня 2012 року, а тому такий договір ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчиняти не могла. Також ставили питання про застосування правових наслідків недійсності правочину у відповідності до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Так, судом першої інстанції встановлено, що довіреності, посвідчені 06 грудня 2012 року, видані від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , зареєстровані в реєстрі за № 2366, 2367, № 2368, 2369, не підписувались ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , тому не відповідали внутрішній волі на вчинення цих правочинів (на видачу таких довіреностей), що свідчить про відсутність волевиявлення на вчинення таких правочинів, та такі правочини будь-якої юридичної сили не мають.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного правочину в мотивувальній частині судового рішення.

Отже, обраний позивачами спосіб захисту не може бути ефективним для захисту його майнових інтересів та не призведе до відновлення порушеного права позивачів на належне їм спірне майно. Зважаючи на те, що позивачі не перебувають у договірних відносинах зі стороною спірних правочинів, відтак належним способом захисту прав позивачів буде використання тільки речово-правових способів захисту.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) зазначено, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У пунктах 64, 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зроблено висновок про те, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна, а саме по собі визнання правочину недійсним є неефективним способом захисту, так як не відновлює порушене право.

З урахуванням наведеного, у цій справі позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обраний спосіб захисту порушеного права, який є неефективним і вони мають право захистити свої порушені права шляхом звернення до суду з позовом про витребування спірного майна в порядку статті 388 ЦК України.

Наведені висновки щодо неефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права також підтверджені Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 450/2410/18 (провадження № 61-19036св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 450/2421/18 (провадження№ 61-6513св21).

Однак суд першої інстанції указаного до уваги не взяв, неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, не звернув уваги на те, що обраний спосіб захисту порушеного права є неефективним, що унеможливлює застосування наслідків спливу позовної давності як підстави для відмови у позові.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

Застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).

Аналізуючи питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, враховуючи доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

За вимогами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку за результатами апеляційного перегляду вимоги заявника по суті не задовольняються, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діяв ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 16 березня 2023 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк