Справа номер 487/1801/21 Головуючий суду першої інстанції Нікітін Д. Г.
Провадження номер 22-ц/812/305/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Калашник А. О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана через її представника ОСОБА_1 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2022 року, ухвалене о 12 год 15 хв під головуванням судді Нікітіна Д. Г. в приміщенні суду в м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_2 подала до суду позов до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав щодо їх доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_2 вказувала, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки, не відвідує її, не цікавиться її навчанням та розвитком, має заборгованість по сплаті аліментів.

Така поведінка відповідача свідчить про ухилення та самоусунення від виконання обов`язків щодо виховання доньки, втрату зв`язків з дитиною та байдуже ставлення до життя дитини.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_2 просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_5 .

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що відсутність його спілкування з донькою викликана перепонами, які чинять позивач та її сім`я.

Посилаючись на недоведеність тверджень позивача, ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні її позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивач зазначала, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази та розтлумачено норми матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 18 листопада 2015 року перебували у шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась їх донька ОСОБА_5 .

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2016 року з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01 серпня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття.

На підставі вказаного рішення суду 15 листопада 2016 року відкрито виконавче провадження.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 28.02.2021 року ОСОБА_3 мав заборгованість зі сплати аліментів у сумі 8500,78 грн. Станом на 28.02.2023 року заборгованість становить 97 402,03 грн.

04 березня 2021 року ОСОБА_3 перерахував на погашення заборгованості та сплату аліментів 10 601 грн, про що свідчить розпорядження державного виконавця №52892766/2 від 05.03.2021.

12 березня 2021 року позивач звернулася до органів поліції з заявою про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення у вигляді ухилення від сплати аліментів.

За інформацією закладу дошкільної освіти №139 м.Миколаєва від 18.02.2021 ОСОБА_6 відвідувала вказаний навчальний заклад з 05 липня 2018 року. Вихованням дівчинки займалася мати. Усі витрати, пов`язані з перебуванням дитини у закладі, несла мати. ОСОБА_3 заклад дошкільної освіти не відвідував, життям дівчинки не цікавився, у батьківських зборах участі не приймав.

Згідно з актом ОСББ «Вимпел» від 03.03.2021, складеним на підставі свідчень свідків, ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю та вітчимом з 2017 року за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 жодного разу доньку не навідував.

17 березня 2021 року ОСОБА_6 пройшла психологічне обстеження, за результатами якого, психологом зазначено, що дитина не бачила свого біологічного батька тривалий час та не пам`ятає його. Дівчинка має психологічну прив`язаність до матері та свого вітчима, якого вважає батьком. У зв`язку з цим, для уникнення тяжких наслідків з боку психіки дитини психологом рекомендовано оминати раптових зустрічей з біологічним батьком до семи років. Після досягнення цього віку рекомендовано підготувати дитину до такої зустрічі шляхом проведення корекції психіки та емоційного стану. Біологічному батьку спеціалістом рекомендовано перед зустріччю з дитиною пройти курс психотерапії, психокорекції та курс правильного виховання дитини.

Висновком Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 09 листопада 2021 року визнано доцільним позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно його доньки ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи свій висновок, орган опіки та піклування зазначав, що на час його складання дитина проживала разом із своєю матір`ю, яка забезпечувала їй належні матерільно-побутові умови та виховання. Відносини між дитиною та матір`ю довірливі, товариські. Свого біологічного батька ОСОБА_5 не знає, почуття доньки проєктує на співмешканця матері ОСОБА_7 . ОСОБА_3 не намагався визначити порядок побачень з донькою. Перешкод у здійсненні батьківських обов`язків не мав. Двічі запрошувався на засідання органу опіки та піклування для з`ясування його думки щодо піднятого питання про позбавлення його батьківських прав, на які не з`являвся.

У зв`язку з цим комісія дійшла висновку, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не проявляє батьківської турботи та не цікавиться долею доньки.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батька, матері батьківських прав щодо дитини здійснюється виключно за наявності передбачених законом підстав та є крайнім заходом впливу на відповідну особу в разі неможливості врегулювання спірних правовідносин іншим шляхом.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/1.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, позивач не надала.

Відповідач зазначав, що бажає спілкуватися з дитиною та заперечує проти позбавлення батьківських прав.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин, у мотивувальній частині рішення зазначив відповідні норми сімейного законодавства, навів їх зміст, дав оцінку наданим сторонами доказам.

Апеляційний суд, погоджуючись з цими висновками суду першої інстанції, вважає недоцільним повторне наведення обґрунтувань на спростування доводів апеляційної скарги, які вже були оцінені судом. Судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що хоча пункт перший статті 6 Конвенції і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо доньки не підтверджено належними доказами. Докази ж, які були надані сторонами, не доводять винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Несплата відповідачем аліментів не є беззаперечним доказом наявності підстав для позбавлення його батьківських прав.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим. Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана через її представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 22 березня 2023 року.