КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5362/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Даньшиної І.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

установив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 вересня 2017 року між сторонами по справі укладено договір про надання фінансового кредиту, відповідно до умов якого, позивач зобов`язується надати відповідачу фінансовий кредит (грошові кошти) у розмірі 20000 доларів США на строк та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути фінансовий кредит, сплатити відсотки за користування ним та інші витрати, пов`язані з виконанням договору.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кошти, передбачені договором.

Натомість, відповідачем зобов`язання за договором фінансового кредиту виконані не були, кошти у визначений сторонами строк не повернуто.

Просив суд, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 24385,65 доларів США, з яких: сума основного боргу в розмірі 20000 доларів США, проценти за користування позикою в розмірі 2750 доларів США, 3% річних - 1635,65 доларів США.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , заборгованість в загальному розмірі 24332,52 долари США, з яких: 19950 доларів США - основна заборгованість, 2748,75 доларів США - проценти за користування, 1633,77 доларів США - 3% річних та судовий збір - 6405,12 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом не було враховано, що грошові кошти за спірним договором нею не були отримані від позикодавця, оскільки факт надання грошей позикодавцем за цим договором не був закріплений в жодному документі, в тому числі і в договорі позики.

Судом не було враховано, що договір позики є укладеним не з моменту його підписання, а з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Встановивши, що перекази за банківським рахунком є доказом факту отримання грошових коштів за договором позики, суд до правовідносин банківського рахунку та операцій за рахунком, що виконуються банком, застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини за договором позики, та не врахував, що саме позивач, як платник, несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ та суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ, а не відповідачка, як особа, якій цей переказ здійснений платником.

Отже, до наслідків правовідносин щодо операцій за банківським рахунком суд помилково застосував наслідки щодо невиконання договору позики.

Також, суд до правовідносин, що склалися за договором фінансового кредиту помилково застосував правовідносини за договором позики, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, судом встановлено, що 04 вересня 2017 року грошові кошти в сумі 10000 доларів США було перераховано ОСОБА_3 зі свого рахунку НОМЕР_1 в Commerzbank на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 та були отримані ОСОБА_1 .

Також, судом встановлено, що 05 вересня 2017 року ОСОБА_3 перерахував ОСОБА_1 ще 10000 доларів США з призначенням платежу «позика, другий і фінальний транш».

Встановивши вказані обставини, суд в своєму рішенні не дав їм належної правової оцінки та не перевірив належним чином, які саме обставини вони підтверджують та якими нормами матеріального права регулюються.

В той час як зазначені судом документи підтверджують виключно правовідносини між позивачем та банком, щодо операцій з рахунком, що виконуються банком, учасником яких відповідачка не є.

При цьому, відповідно до п. 33.2 ст. 33 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який діяв на час здійснення переказів, платник несе відповідальність за достовірність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, а також суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ.

Застосувавши до правовідносин щодо банківського рахунку та операцій з рахунком норм, які регулюють правовідносини за договором позики, суд помилково та незаконно стягнув з відповідачки 19950 доларів США - основної заборгованість, 2748,75 доларів США - процентів за користування, 1633,77 доларів США - 3% річних за договором позики, а також судовий збір - 6405,12 гривень.

При цьому, суд не врахував, що за правовідносинами щодо операцій з рахунком, що виконуються банком, відповідачка не може нести будь-яку цивільно-правову відповідальність, оскільки учасниками цих правовідносин є позивач та банк, якому він давав розпорядження відповідно до договору банківського рахунку.

Також, судом не враховано, що в наданих позивачем платіжних документах про банківський переказ грошових коштів відповідачці відсутні будь-які відомості про призначення переказів, в тому числі відсутні відомості про те, що перекази здійснюються в рахунок укладення в майбутньому будь-якого договору, в тому числі і в рахунок договору позики.

Так, як вбачається з платіжного доручення від 04 вересня 2017 року на суму 10000 доларів США, в графі «Призначення платежу» відсутні будь-які відомості.

Даний доказ спростовує висновки суду про те, що цей переказ є доказом укладення саме договору позики між позивачем та відповідачкою на суму 20000 доларів США і грошові кошти надсилалися в рахунок укладення в майбутньому, 07 грудня 2017 року, спірного договору позики.

Також, як вбачається з платіжного доручення від 05 вересня 2017 року на суму 10000 доларів США, в графі «Призначення платежу» також відсутні будь-які відомості.

Твердження суду в рішенні про те, що в цьому платіжному дорученні в графі «Призначення платежу» є запис «позика, другий і фінальний транш» не відповідає змісту даного документу і є фактично довільним трактуванням змісту наявного в платіжному дорученні запису, якій міститься після номеру рахунку: «кредитний, другий та останній транш».

Зазначає, що слово «кредитний» це не «позика», як це зазначив суд в рішенні.

Це слово відноситься безпосередньо до номеру рахунку, а не до призначення платежу, оскільки між номером рахунку і словом «кредитний» відсутня кома: До призначення ж платежу відноситься зазначене після коми словосполучення: «другий і фінальний транш», що означає виключно другий і останній переказ грошових коштів за договором банківського рахунку, з якого перераховувалися грошові кошти позивачем.

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції не враховано, що слово «кредитний» в платіжному дорученні від 04 вересня 2017 року, яке записано після номеру рахунку, а також слово «кредитний, другий і фінальний транш» в платіжному дорученні від 05 вересня 2017 року після номеру рахунку, означає не перерахування грошових коштів в рахунок укладеного в майбутньому, 07 вересня 2017 року, договору позики, а означає, що зазначені в платіжних дорученнях грошові кошти переказувалися позивачем на кредитний рахунок відповідачки двома траншами (платежами).

Перекрутив таким чином зміст платіжних доручень, суд першої інстанції помилково визнав їх доказами факту отримання відповідачкою переказів в рахунок укладеного в майбутньому, 07 вересня 2017 року, договору позики.

В той час, якщо давати правильну оцінку даним платіжним дорученням, то вони є доказом безгрошевості укладеного 07 вересня 2017 року договору позики, а також доказом того, що грошові кошти за договором позики нею не були одержані від позикодавця.

Судом було встановлено, що відповідачка за платіжними дорученнями від 04 вересня 2017 року і від 05 вересня 2017 року отримала від позивача не 20000 доларів США, як це обумовлено договором позики від 07 вересня 2017 року, а по 9975 доларів США, що загалом складає 19975 доларів США.

Але цьому доказу, який фактично спростовує що ці гроші були перераховані за договором позики від 07 вересня 2017 року, судом не було дано належної правової оцінки.

Крім того, судом не дано належної правової оцінки наданому позивачем договору від 07 вересня 2017 року, із змісту якого вбачається, що, це не договір позики, а договір фінансового кредиту, та в ньому не закріплений факт надання грошей позикодавцем перед його підписанням, в тому числі і за платіжними дорученнями від 04 вересня 2017 року та від 05 вересня 2017 року на суму по 10000 доларів США кожне.

Так, як зазначено в назві договору від 07 вересня 2017 року, а також як вбачається з його змісту, в ньому йдеться про укладення не договору позики, а договору фінансового кредиту, поняття якого визначене п.п. 258 п. 1 ст. 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого фінансовий кредит - кошти, що надаються банком-резидентом або нерезидентом, що кваліфікується як банківська установа згідно із законодавством країни перебування нерезидента, або резидентами і нерезидентами, які мають згідно з відповідним законодавством статус небанківських фінансових установ, а також іноземною державою або його офіційними агентствами, міжнародними фінансовими організаціями та іншими кредиторами - нерезидентами юридичній чи фізичній особі на визначений строк для цільового використання та під процент.

Не з`ясувавши належним чином, що за договір уклав позивач з відповідачкою, суд першої інстанції передчасно прийшов до висновку, що 07 вересня 2017 року між ними був укладений саме договір позики, а тому неправильно до правовідносин щодо фінансового кредиту застосував норми, які регулюють правовідносини за договором позики.

Крім того, що судом першої інстанції спотворений предмет договору, судом ще спотворений та перекручений його зміст.

Так, судом в рішенні встановлено, що пунктом 6 Договору сторони передбачили, у випадку несплати позичальником фінансового кредиту кредитодавцю до 07 лютого 2018 року, нараховується та належить до сплати позичальником річна процентна ставка у розмірі 10% від залишкової суми фінансового кредиту та 2000 доларів до сплати кожні 3 місяці на погашення залишкової суми фінансового кредиту у відповідності до правил сплати процентів, що є Додатком №3 до цього договору.

Тобто, на думку суду, усю позику ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути протягом 30 місяців, тобто до 07 серпня 2020 року.

Ці висновки не відповідають справжньому змісту договору.

Як вбачається із змісту договору, в ньому прямо не зазначений термін його дії, але вказано, що грошові кошти повинні бути повернені до 07 лютого 2018 року.

Отже, судом не враховано, що строк для повернення грошових коштів в договорі зазначений - 07 лютого 2018 року, що і є терміном його виконання.

Також, судом не враховано, що умови п. 6 Договору фактично мають правову природу санкцій за несвоєчасне повернення грошових коштів.

Тому, судом помилково зроблений висновок, що строк дії договору до 07 серпня 2020 року.

При цьому, судом помилково, із порушенням норм матеріального права, було визнано штрафні санкції за своєчасне невиконання умов договору у вигляді відсоткової,ставки, 1,0%; та 2000 доларів кожні 3 місяці, як проценти за користування позикою.

Отже, суд першої інстанції незаконно стягнув з відповідачки на користь позивача проценти в розмірі 2748,75 доларів США за період з 07 лютого 2018 року по 08 серпня 2020 року, поза строку кредитування, який був встановлений до 07 лютого 2018 року.

Просила, скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що квитанції Comerzbank від 05 вересня 2017 року та 06 вересня 2017 року підтверджують списання 05 вересня 2017 року та 06 вересня 2017 року з рахунку ОСОБА_3 20000 доларів США, перерахованих на рахунок ОСОБА_1 в якості «позики» / «кредитного» та «позики, другого та фінального траншу» / «кредитного, другого та фінального траншу».

Листом від 26 вересня 2022 pоку AT КБ «Приватбанк» повідомив, що 07 вересня 2017 року та 08 вересня 2017 року на рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_2 здійснено зарахування по 9975 доларів США від ОСОБА_2 з тими самими призначеннями платежу.

Інших договорів та правовідносин у зазначений період сторони між собою не мали.

Іншу правову природу отриманих нею коштів Відповідач обґрунтовано пояснити не може.

Отримання позичальником на 50 доларів CША менше, ніж передбачено договором, пояснюється комісією банку позичальника, однак судом першої інстанції в будь-якому разі законно стягнуто з Відповідачки 19950 доларів США.

Хибним є твердження відповідачки, що договір від 07 вересня 2017 року не породив для сторін прав та обов`язків, будучи нібито «договором фінансового кредиту», на укладання якого ОСОБА_3 не мав права.

В дійсності між сторонами укладено договір позики.

Так, саме по собі найменування договору «про надання фінансового кредиту» не свідчить про те, що це договір кредиту, оскільки за своїм змістом сторони уклали договір позики.

Підписаний сторонами договір від 07 вересня 2017 року не є договором фінансового кредиту, адже, ОСОБА_3 не є банком або іншою фінансовою установою.

Поміж іншим, в суді першої інстанції Відповідачка кваліфікувала підписаний нею договір не як кредитний договір, а як договір про наміри (попередній договір) укладення кредитного договору.

Натомість, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов позики.

Так, згідно з п. 1, 2 Договору від 07 вересня 2017 року, Кредитодавсць зобов`язується надати Позичальнику фінансовий кредит у розмірі 20000 доларів США на строк та умовах, передбачених цим Договором, а Позичальник зобов`язується повернути фінансовий кредит, сплатити відсотки за користування ним та інші витрати та супутні витрати, пов`язані з виконанням договору.

Позикодавець перерахував Позичальнику кошти з таким призначенням платежу, яке в будь-якому разі передбачає, що кошти надаються з розрахунком на їх повернення.

Отже, між сторонами (фізичними особами) виникли правовідносини позики за договором від 07 вересня 2017 pоку, а не правовідносини кредиту.

Твердження Скаржника, що платіжні документи через наведене в них призначення платежу не відносяться до договору позики й вказують на його безгрошевість є необґрунтованими.

Зокрема, не заслуговує на увагу твердження Відповідачки, що слово «кредитний» в квитанціях Commerzbank від 05 вересня 2017 року та 06 вересня 2017 року відноситься до номеру рахунку ОСОБА_1 , а не до графи «призначення платежу».

Так, аналіз структури квитанцій Commerzbank німецькою мовою свідчить про те, що слово «loan» відноситься саме до графи «wegen» (призначення платежу).

Крім того, у листі від 26 вересня 2022 pоку AT КБ «Приватбанк» зазначає номер рахунку ОСОБА_1 без слова «loan», а вживає це слово в іншому місці.

Так, вказані платіжні документи стосуються саме договору від 07 вересня 2017 pоку, інших договорів позики в зазначений період часу сторони не укладали, кошти перераховані саме на вказаний у договорі рахунок і відповідають сумі та валюті позики.

Незалежно від того, чи даний платіж згідно його призначення є «позикою», чи даний платіж є «кредитним», така кваліфікація платежу в будь-якому разі свідчить, що він надається в борг і передбачає повернення.

Не зазначення в призначенні платежу номеру та дати договору саме по собі не може свідчити про те, що такі платежі не стосуються договору.

Таким чином, квитанції Commerzbank стосуються саме укладеного між сторонами 07 вересня 2017 року договору позики і аж ніяк не вказують на безгрошевість такого договору.

Більше того, отримання Відповідачкою коштів підтверджується її власними поясненнями та листом Приватбанку, в якому містяться ті ж самі призначення платежу, що й в квитанціях Commerzbank.

Позиція ОСОБА_1 про незаконність нарахування процентів поза межами строку кредитування (нібито після 07 лютого 2018 року) є необґрунтованою, адже п. 6 Договору врегульовано порядок зміни строку основного зобов`язання, який вступив в дію через неповернення Відповідачкою всієї позики до 07 лютого 2018 року.

Так, згідно з п. 6 Договору, сторони передбачили, що у випадку несплати позичальником фінансового кредиту кредитодавцю до 07 лютого 2018 року нараховується та належить до сплати позичальником річна процента ставка у розмірі 10% від залишкової суми фінансового кредиту та 2000 доларів до сплати кожні 3 місяці на погашення залишкової суми фінансового кредиту у відповідності до правил сплати процентів, що є Додатком №3 до цього договору.

Тобто, цим пунктом договору сторони врегулювали порядок зміни строку виконання основного зобов`язання: з моменту укладення договору такий строк діяв до 07 лютого 2018 pоку; однак у зв`язку з тим, що позичальник не повернула позикодавцю позику до 07 лютого 2018 року - строк виконання основного зобов`язання (повернення позики) змінився і ОСОБА_1 зобов`язалась повертати 2000 доларів США та проценти за користування залишком кожні три місяці, тобто до 08 серпня 2020 року.

Тобто, усю позику ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути протягом 30 місяців (до 08 серпня 2020 року).

Нарахування процентів за цілком правомірне користування позикою за даний період аж ніяк не мають природу санкції, попри твердження скаржника.

Отже, нарахування процентів за користування позикою в період з 07 лютого 2018 року по 07 серпня 2020 року є законним.

Жодних процентів за користування позикою поза межами цього періоду Позикодавець Позичальнику не нараховував.

Доводи Відповідачки щодо непогодження валюти позики є хибними, оскільки договором передбачено валюту USD/долар, тобто долар США.

Вважає також, що судом обґрунтовано не застосовано строки позовної давності в даній справі, оскільки такі строки продовжені на період дії карантину.

Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про надання фінансового кредиту, відповідно до умов якого, позивач зобов`язується надати відповідачу фінансовий кредит (грошові кошти) у розмірі 20000 доларів США на строк та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути фінансовий кредит, сплатити відсотки за користування ним та інші витрати, пов`язані з виконанням договору, виконати свої зобов`язання у повному обсязі у порядку та строки, передбачені цим договором.

Пунктом 3 Договору сторони передбачили, що дата видачі кредиту 07 вересня 2017 року.

Пунктом 5, 6 Договору сторони погодили, що за умови виплати позичальником грошових коштів кредитодавцю до 07 лютого 2018 року, позичальник не сплачує проценти за користування грошовими коштами.

У випадку несплати позичальником фінансового кредиту кредитодавцю до 07 лютого 2018 року, нараховується та належить до сплати позичальником річна процентна ставка у розмірі 10% від залишкової суми фінансового кредиту та 2000 доларів до сплати кожні 3 місяці на погашення залишкової суми фінансового кредиту у відповідності до правил сплати процентів, що є Додатком №3 до цього договору.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кошти, передбачені договором.

Натомість, відповідачем зобов`язання за договором фінансового кредиту виконані не були, кошти у визначений сторонами строк не повернуто.

Судом також було встановлено, що 04 вересня 2017 року грошові кошти в сумі 10000 доларів США було перераховано ОСОБА_3 зі свого рахунку НОМЕР_3 в Commerzbank на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 та були отримані ОСОБА_1 в день підписання договору фінансового кредиту, 07 вересня 2017 року.

05 вересня 2017 року ОСОБА_3 перерахував ОСОБА_1 ще 10000 доларів США з призначенням платежу: «позика, другий і фінальний транш».

Грошові кошти були отримані ОСОБА_1 08 вересня 2017 року, що підтверджується копіями квитанцій Commerzbank від 05 вересня 2017 року, 06 вересня 2017 року.

Крім того, згідно відповіді АТ КБ «Приватбак», ОСОБА_1 є власником рахунку НОМЕР_2 .

07 вересня 2017 року та 08 вересня 2017 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 по 9975 доларів США.

Призначення платежу: позика, другий та фінальний транш.

Пунктом 5 Договору сторони погодили, що за умови виплати позичальником грошових коштів кредитодавцю до 07 лютого 2018 року, позичальник не сплачує проценти за користування грошовими коштами.

Пунктом 6 Договору передбачили, у випадку несплати позичальником фінансового кредиту кредитодавцю до 07 лютого 2018 року, нараховується та належить до сплати позичальником річна процентна ставка у розмірі 10% від залишкової суми фінансового кредиту та 2000 доларів до сплати кожні 3 місяці на погашення залишкової суми фінансового кредиту у відповідності до правил сплати процентів,що є Додатком №3 до цього договору.

Тобто усю позику ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути протягом 30 місяців, тобто до 07 серпня 2020 року.

Судом також встановлено, що відповідач не виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення коштів за договором про надання фінансового кредиту від 07 вересня 2017 року у строк, встановлений договором.

Згідно уточненого розрахунку, розмір процентів становить 2748,75 доларів США.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що кошти у сумі 19950 доларів США та проценти за період з 07 лютого 2018 року по 07 серпня 2020 року є простроченою сумою заборгованості, від якої також повинні визначатися 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України, що становить 1633 долари США.

Отже, позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, є законними, обґрунтованими.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року (справа №754/6016/19) дійшов висновку про те, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.

У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Проте, заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, відсутня, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа №761/12665/14), від 16 січня 2019 року (справи №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц та №373/2054/16-ц).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки між сторонами був укладений договір надання фінансового кредиту від 07 вересня 2017 року, кошти за яким були отримані ОСОБА_1 07 вересня 2017 року та 08 вересня 2017 року розмірі 19950 доларів США, тоді як доказів визнання договору позики недійсним, нею надано не було.

У позивача наявні підстави вимагати від відповідача сплатити проценти за період з 07 лютого 2018 року по 07 серпня 2020 року, а також 3% річних, передбачені ст. 625 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц) зазначила, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа №464/3790/16-ц) зазначила, що при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Суд правомірно врахував зазначені висновки при ухваленні рішення.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про незастосування до спірних відносин строку позовної давності, про яки просила відповідачка з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року.

Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ №392 від 20 травня 2020 року, №500 від 17 червня 2020 року, №641 від 22 липня 2020 року, №760 від 26 серпня 2020 року, №956 від 13 жовтня 2020 року, №1236 від 09 грудня 2020 року, №104 від 17 лютого 2021 року, №405 від 21 квітня 2021 року, №611 від 16 червня 2021 року.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину.

Разом з тим, в даній справі строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки починає свій перебіг не 07 лютого 2018 року, так як це лише дата закінчення безпроцентного періоду користування позикою, а 07 серпня 2020 року.

Відтак, викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 13 березня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба