ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2433/23 Справа № 202/643/21 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2021 року позивач звернувся до суду із позовом за змістом якого просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (далі - квартира). Заявлена вимога була обґрунтована тим, що позивач є фактичним користувачем вказаної квартири, основний квартиронаймач його мати, померла. Місце проживання відповідачів було зареєстровано у квартирі, однак за адресою реєстрації останні не проживають з 2012 року ( том 1 а.с.2-5).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволенні.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: квартира АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за даною адресою.

Також вирішено питання щодо судових витрат (том 2 а.с.63-65).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 2 а.с.69-73).

Враховуючи, що з апеляційною скаргою звернулася лише ОСОБА_2 , суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в частині задоволених позовних вимог щодо ОСОБА_2 .

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом встановлено, що відповідно до копії ордера № 1290 серія № 4 від 23.07.1987 року, виданого Виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, ОСОБА_4 надано право на зайняття ізольованої трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 разом із сім`єю: ОСОБА_1 (син квартиронаймача/позивач), ОСОБА_5 (невістка) та ОСОБА_6 (онук).

Станом на 02.12.2020 року у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідачі ОСОБА_3 , 1988 року народження й ОСОБА_2 , 1970 року народження.

Згідно акту огляду квартири, підписаного свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , затвердженого заступником директора управляючої компанії ТОВ «К.О.Д.» Каракаш В.М., відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з січня 2012 року не перебували у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили 28.06.2022 року.

20.08.2022 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що знає відповідачів більше 20 років. Зі слів ОСОБА_2 свідок дізналась, що відповідачів було виписано позивачем за судовим рішенням з квартири де вони проживали.

Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що вона була сусідкою матері ОСОБА_13 . Після смерті своєї матері ОСОБА_13 приблизно два роки проживала у смт. Вишневе.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що відповідачі тривалий час за зареєстрованою адресою не проживають, жодних поважних причин їхньої тривалої відсутності судом не встановлено, крім того з травня 2022 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування ст. 72 ЖК УРСР.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Так, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за сукупністю двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_1 зазначає, що відповідачі для нього є сторонніми людьми та не є членами його сім`ї (том 1 а.с.2-5).

Однак, відповідач ОСОБА_2 зазначила, що на час подачі позовної заяви 29.01.2021 року вона з позивачем перебувала у шлюбі, що підтверджується відповідним свідоцтвом (том 1 а.с.188).

Також, позивач, як на підтвердження не проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 надав акт огляду квартири від 09.11.2020 року, підписаного свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , затвердженого заступником директора управляючої компанії ТОВ «К.О.Д.» Каракаш В.М., що ОСОБА_2 з січня 2012 року не перебуває у зазначеній вище квартирі.

На спростування вказаної інформації ОСОБА_2 зазначала, що на момент складання акту вона дійсно була відсутня в квартирі, скільки з 05.11.2020 року по 17.11.2020 року відпочивала в м. Трускавець, про що надає квитки та квитанції про сплату коштів за квитки. Періодично їздила до своєї матері в с. Вишневе, П`ятихатського району, Дніпропетровської області, яка тяжко хворіла та ІНФОРМАЦІЯ_4 померла. Після смерті матері періодично проживала в її будинку, оскільки слід було за ним приглядами, а потім проживала, оскільки чоловік змінив замки в квартирі.

Зазначає, що у квартирі АДРЕСА_1 проживала з 2005 року до 17.12.2021 року, поки позивач не змінив замки.

Також, надала скриншот листування з позивачем та квитанції про сплату комунальних послуг, інтернету та телебачення.

Зі справи вбачається, що єдиний письмовий доказ по справі акт про не проживання, був складений у листопаді 2020 року, в момент перебування відповідачки на відпочинку в іншому місті, тому не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ постійного не проживання в спірній квартирі апелянта з 2012 року.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 17.12.2021 року з поважних причин, зокрема у зв`язку з тим, що позивач замінив замки від вхідних дверей, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , адже позивач не довів, що відповідачка втратила інтерес до спірної квартири і не проживає в ній без поважних причин.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у справі доказам та не перевірив достатності наданих доказів для задоволення позовних вимог, грубо порушивши норми матеріального та процесуального закону.

За таких обставин, апеляційну скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального законів підлягає скасуванню в оскарженій частині з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року в оскарженій частині - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: