Номер провадження: 22-ц/813/2881/23
Справа № 523/8194/18
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судці: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Дяченко В.Г. 26 січня 2022 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача аліменти на користь позивачки на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу), але менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подачі позову, а саме з 14.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони познайомилися 12.06.2017 року, зустрічалися, планували весілля, вагітність відповідач сприйняв з радістю, оскільки бажав створити сім`ю.

Однак, через деякий час стосунки між сторонами почали погіршуватись.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_2 народилась донька, у актовому записі про народження батько був записаний відповідно до ст. 135 СК України.

Дитина проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.01.2022 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Визнано громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 09.03.2018 року Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №807.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу), але менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подачі позову, а саме з 14.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 704 гривень 80 копійок судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечує законність та обґрунтованість Висновку експерта №96 КУ Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи від 19.10.2018 року, оскільки вказана установа не є експертною службою МВС України та не має права проводити судово-генетичну експертизу, та просить суд апеляційної інстанції призначити судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідницькому експертно-криміналістичному центру МВС України.

Крім того, ОСОБА_1 посилається на те, що суд не звернув увагу на той факт, що ОСОБА_2 вела аморальний образ життя, лікувалася та кодувалася в наркотичних центрах, виманила у відповідача шахрайським шляхом 17 000 доларів США.

Сторони про розгляд справи на 07.02.2023 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони визнають обставини знайомства, спільного відпочинку, планування весілля та народження дитини в період з червня 2017 року і до народження дитини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача народилась дитина - ОСОБА_3 .

У актовому записі про народження дитини батько був записаний зі слів матері на підставі положень ст. 135 СК України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08.08.2018 року клопотання позивача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_1 про призначення судово -генетичної експертизи було задоволено.

Призначено у даній справі судово-генетичну експертизу.

На вирішення експертам поставлено наступне запитання:

- чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?

Проведення експертизи доручено експертам Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи».

З Висновку експерта №96 КУ Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи від 19.10.2018 року вбачається, що молекулярно-генетичними аналізами ДНК позивача, відповідача та дитини встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з ймовірністю 99,999%. Таким чином, батьківство практично доведене (т.1 а.с.198).

Колегія суддів зазначає, що тлумачення статті 128 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року у справі? № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07.05.2009 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року у справі? ?№ 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, буквального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.

Таким чином, колегія суддів приймає до уваги, у якості належного доказу на підтвердження факту батьківства ОСОБА_1 стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Висновок експерта №96 КУ Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи, та оцінює його у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи, зокрема, із перепискою сторін у месенджері «Viber», у якій ОСОБА_1 визнавав своє батьківство щодо ненародженої дитини ОСОБА_3 , проявляв турботу щодо стану здоров`я дитини та її матері - ОСОБА_2 .

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано не взято уваги доказ, наданий відповідачем експертний висновок про біологічне батьківство №MG20-85715 від 04.02.2020 року, оскільки вказаний висновок одержаний з порушенням порядку, встановленого законом (ч.6, ч.7 ст.102 ЦПК України)(а.с.175, т.2).

Колегія суддів також вважає зазначений експертний висновок про біологічне батьківство №MG20-85715 від 04.02.2020 року неналежним доказом у справі, оскільки у висновку зазначено, що зразки ДНК, при аналізі яких були отримані вказані у висновку дані, не були отримані у відповідності до встановленої юридичної процедури для надання результатів ДНК-аналіза до судових інстанцій. Крім того установа, що здійснила експертне дослідження - Medical Genomics Ltd, не відноситься до установ, які мають право проводити судово-генетичну молекулярну експертизу в Україні, також у висновку відсутні дані, що експерт, який проводив дослідження, попереджений про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України.

Вказане у повному обсязі спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції повинен був прийняти до уваги, у якості належного доказу недоведеності позовних вимог, саме висновок про біологічне батьківство №MG20-85715 від 04.02.2020 року.

Судом також вірно відхилено доводи відповідача про те, що результати імунохімії, які надані позивачем на підтвердження строків вагітності, є необґрунтованими у якості доказів через розбіжності у визначенні цих строків та зазначено, що зазначені доводи ґрунтуються на припущеннях та спростовуються Висновок експерта №96 від 19.10.2018 року.

Згідно частини першої статті 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно частин першої, другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно ч.3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Згідно ч. 4 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Як роз`яснено в пп.5, 9 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою, котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Таким чином ОСОБА_1 , заперечуючи проти визнання його батьком малолітньої дитини, не навів жодних переконливих доказів на спростування доводів позивачки, на підставі чого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем походження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ОСОБА_1 .

Крім того, встановивши батьківство ОСОБА_1 відносно малолітньої ОСОБА_3 , судом правильно вирішено питання щодо стягнення аліментів з урахуванням статті 180-182 СК України.

Так, згідно вимог ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум для дитини до 6 років: з 01 січня - 2100 гривень, з 01 липня - 2201 гривня, з 01 грудня - 2272 грн.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Згідно до ст. 191 ч. 1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Встановивши, що на утриманні у відповідача інші особи не знаходяться, взявши до уваги те, що ОСОБА_1 є працездатною особою, а також виходячи з обов`язку кожного із батьків утримувати дитину, суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу), але менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подачі позову, а саме з 14.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Встановлюючи такий розмір аліментів, суд врахував вимоги частини другої статті 182 СК України, якими передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 вела аморальний образ життя, лікувалася та кодувалася в наркотичних центрах, виманила у відповідача шахрайським шляхом 17 000 доларів США.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що вказані обставини не є предметом розгляду даної справи, та жодним чином не спростовують доводи позовної заяви ОСОБА_2 щодо батьківства ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Належних доказів на спростування факту батьківства ОСОБА_1 судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

Стосовно доводів апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» не є експертною службою МВС України та не має права проводити судово-генетичну експертизу, колегія суддів зазначає наступне.

З листа КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», направленого до суду на виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 09.08.2021 року вбачається, що КУ є установою Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації, у зв`язку із чим проведення судово-медичної експертизи здійснюється фахівцями - судово-медичними експертами або судовими експертами спеціалізованих бюро судово-медичних експертиз МОЗ України. Експертна спеціальність 9.5 «Молекулярно-генетичні дослідження» відноситься до експертної служби МВС України, та не має ніякого відношення до номенклатури лікарських спеціальностей МОЗ України.

Таким чином, оскільки у справі було призначено проведення не молекулярно-генетичної, а судово-генетичної експертизи, то КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» мало повноваження на проведення такої експертизи.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.01.2022 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 24 лютого 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе