Справа № 758/1133/22 Головуючий 1 інстанція- Пінкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/824/1426/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Пічевська Наталія Вікторівна про встановлення факту проживання однією смі`єю,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що із 2011 року вона та ОСОБА_3 вона проживала з як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу, оскільки в такій реєстрації не було потреби. За час спільного проживання вели спільне господарство, мали спільний бюджет, займались благоустроєм будинку, робили там ремонт, купували меблі та інші речі домашнього побуту, всі свята проводили в колі рідних та друзів, разом відпочивали.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після його смерті відкрилась спадщина, зокрема на земельну ділянку на АДРЕСА_1 . Для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 їй необхідно встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. У зв`язку з наведеним просила суд встановити факт, що вона та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2011 року до 2021 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2022 року узадоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що висновки суду про недоведеність вимог щодо її спільного проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_3 не відповідають матеріалам справи. Судом дана неналежна оцінка тому факту, що померлий не був зареєстрований за місцем

- 2 -

проживання, оскільки згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законом. Тобто відмітка в паспорті не має ніякого значення для вирішення даного спору (постанови Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 та від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17). Суд помилково не взяв до уваги довідки голови ЖБК «Волга-2» та ОК «Товариство забудовників «Затишок», що не відповідає дійсності, бо дані довідки можуть бути належними та допустимими доказами спільного проживання чоловіка та жінки, а висновки суду, що у довідках вказано загальні фрази, то цне також не відповідає дійчності. Окрім того, суд безпідставно відхилив покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які на думку позивачки підтвердили факт спільного проживання її та померлого. Водночас, судо дана невірна оцінка показам свідків, допитаних з боку відповідача. Як і невірно не врахував надані нею квитанції щодо поминального обіду, рахунки-фактури по електроенергії, медичну документацію та кредитний договір. Судом порушено п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини фі основоположних свобод, оскільки суд занадто суворо тлумачив обстаивнии справи. Вважає, що вона надала належні та допустимі докази, які підтверджують обставини щодо її проживання з померлим однією сім`єю, в тому числі копію паспорта на будинок та чеки на придбання будматеріалів, медичну документацію та інші докази.

Відповідач ОСОБА_2 в особі представника адвоката Волкова А.В. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Поліщук М.Д. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати оскаржуване рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області як незаконне.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Волков А.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог.

При цьому суд виходив з того, що позивачка не довела, що у неї з ОСОБА_3 склалися усталені відносини, притаманні подружжю, а саме спільне проживання, введення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільний відпочинок, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання майна, починаючи з 2011 року по 2021 рік.

Також, суд керувався тим, що суду взагалі не було надано доказів наявності у ОСОБА_1 і ОСОБА_3 будь-яких доходів, в тому числі і в спірний період з 2011 року по 2021 рік, а відтак не надано доказів про їх можливість формувати спільний бюджет, мати спільні витрати тощо.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків

- 3 -

(спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом мають спадкоємці за законом (ст.1223 ЦК України).

Відповідно до приписів ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. (ст.1264 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Померлий ОСОБА_3 був батьком відповідача ОСОБА_2 .

Із заявами про прийняття спадщини із заявами про прийняття спадщини до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори звернулись: 25 жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_2 та 05 листопада 2021 року позивачка ОСОБА_1 , що стверджується матеріалами спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3 № 967/2021.

За життя померлий ОСОБА_3 заповіту не складав.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що померлому ОСОБА_3 належало наступне майно: земельна ділянка площею 0,1001 га, кадастровий номер :03:008:0239, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (договір дарування земельної ділянки від 10 липня 2015 року); земельна ділянка площею 0,070 га, кадастровий номер :03:008:5271, що знаходиться за адресою: Київська область, Бучанський район, Софіївсько-Борщагівська сільська рада (свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 грудня 2018 року); квартира АДРЕСА_2 (свідоцтво про право власності від 11 лютого 2009 року).

Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Пічевської Н.В. від 10 листопада 2021 року відмолено позивачці ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з не підтвердженням родинних відносин з померлим спадкодавцем, а саме проживання однією сім`єю з померлим як подружжя.

Також, с удом встановлено, що як вбачається із копії паспорту ОСОБА_1 , остання із 23 квітня 1991 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно копії паспорту померлого ОСОБА_3 він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 із 12 грудня 1997 року.

Згідно довідки Голови ЖБК «Волга-2» № 9 від 10 листопада 2021 року позивачка ОСОБА_1 дійсно проживала однією сімєю з веденням господарства з ОСОБА_3 в період з кінця листопада 2011 року до кінця серпня 2021 року за адресою: АДРЕСА_3 . Довідка видана згідно з опитуванням сусідів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .

Згідно довідки ОК «Товариство забудовників «Затишок» № 42-к від 21 листопада 2021 року ОСОБА_1 дійсно проживала однією сім`єю з веденням господарства разом з ОСОБА_3 , починаючи з березня 2014 року (за спільні сімейні кошти) здійснювала будівництво житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером :03:008:0239, площею 0,1001га, за адресою: АДРЕСА_1 . Рік забудови 2015. Довідка видана згідно опитування сусідів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Відповідно до положень ст.315 ЦПК України судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи

- 4 -

майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таке узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17; від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17.

Згідно з постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц зазначено, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Згідно приписів ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.

З огляду на відсутність переконливих доказів щодо проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім`єю, в тому числі недоведеність, що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю, а саме спільне проживання, введення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільний відпочинок, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання майна, починаючи з 2011 року по 2021 рік, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволені вимог.

При цьому суд обгрунтовано врахував відсутність у справі доказів наявності у ОСОБА_1 і ОСОБА_3 будь-яких доходів, в тому числі і в спірний період з 2011

- 5 -

року по 2021 рік, і як наслідок недоведеність про їх можливість формувати спільний бюджет, мати спільні витрати тощо.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про недоведеність її вимог щодо спільного проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_3 необгрунтовані.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування(ст.80 ЦПК).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом дана вірна оцінка наявним у справі доказам відповідно до положень ст.77-80, 89 ЦПК України у їх сукупності та взаємозв`язку.

Доводи скарги про те, що судом дана неналежна оцінка тому факту, що померлий не був зареєстрований за місцем проживання, оскільки згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законом, а відмітка в паспорті не має ніякого значення для вирішення даного спору (постанови Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 та від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17) колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки позивачка помилково тлумачить висновки суду.

З рішення вбачається, що суд врахував факт відсутності реєстрації померлого за місцем проживання позивачки не як єдиний доказ, а у взаємозв`язку з іншими доказами у їх сукупності.

Щодо доводів скарги про те, що суд помилково не взяв до уваги довідки голови ЖБК «Волга-2» та ОК «Товариство забудовників «Затишок», що не відповідає дійсності, бо дані довідки можуть бути належними та допустимими доказами спільного проживання чоловіка та жінки, а висновки суду, що у довідках вказано загальні фрази, не відповідають дійсності, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Суд першої інстанції вірно критично оцінив вказані довідки у якості доказів, які підтверджують проживання сім`єю, оскільки у довідках відсутні конкретні дані щодо проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю. При цьому суд вірно врахував, що вказані у довідках свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 допитані не були, тому визначити з яких саме міркувань вони виходили вказуючи про певні обставини, особливо що стосується спільних сімейних коштів, неможливо.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відхилив покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які на думку позивачки підтвердили факт спільного проживання її та померлого, то такі доводи безпідставні, оскільки суд вірно врахував, що на пропозицію суду у відповідності до ч.7 ст.230 ЦПК розповісти все, що особисто відомо у справі, майже нічого не розповідали, незважаючи на те, що як вони

- 6 -

стверджували з позивачем дружні відносини та активно приймали участь в житті ОСОБА_1 . Крім того, покази даних свідків не містять будь-яких конкретних обставин життя позивача та померлого ОСОБА_3 . Зокрема, свідок ОСОБА_5 вказав, що обставин знайомства не пам`ятає, але вказав, що то було за 8 років до смерті і позивачка була представлена саме як дружина. Крім того, суд враховує, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є подругами позивача, та всі обставини сприймають зі слів саме ОСОБА_1 . Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є знайомими померлого ОСОБА_3 , хоч і повідомляли суду про ведення спільного господарства, але більшість обставин їм відомі не особисто, а зі слів померлого.

Показами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не було наведено конкретних доказів, а лише зазначено, що вони просто знають, що сторони проживали разом і що сприймали їх як пару, проте не вказували, з чого це випливає. З показів даних свідків також не можливо встановити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, оскільки факт знайомства з рідними відбувся лише в 2015 році, а про всі інші обставини свідки повідомляли або зі слів померлого, або через особисте суб`єктивне бачення.

Стостовно посилань у скарзі на невірну оцінку судом показів свідків, допитаних з боку відповідача, то такі посилання необгрунтовані, оскільки свідки ОСОБА_12 (рідна сестра померлого) та ОСОБА_13 (чоловік сестри) суду повідомили, що померлий ОСОБА_3 постійно проживав та ніс витрати по утриманню майна по кв. АДРЕСА_2 . У 2015 році ОСОБА_3 познайомив їх з ОСОБА_1 , однак до цього часу - вони її не бачили та не знали. З 2016 року ОСОБА_1 дійсно приходила до них на свята та час від часу ОСОБА_3 ночував не вдома, але його речі залишилась в квартирі, навіть і на час смерті - речі ОСОБА_3 знаходяться в його кімнаті. Інші обставини щодо спільного бюджету, ведення спільного господарства відомі зі слів померлого.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом наданих нею квитанцій щодо поминального обіду, рахунки-фактури по електроенергії, медичну документацію та кредитний договір, копію паспорта на будинок та чеки на придбання будматеріалів, медичну документацію не спростовують висновків суду про недоведеність факту проживання позивачки однією сім`єюіз ОСОБА_3 .

Подані позивачкою фото, чеки, квитанції, договори не можуть підтверджувати факт ведення спільного господарства, вкладення спільних коштів у придбанні речей. Так, на квитанціях вказане прізвище ОСОБА_3 або без вказівки покупця, але встановити де були використані речі, чи вкладені в купівлю кошти позивача, чи це були спільні кошти - не можливо.

Наявність двох товарних чеків за 2018 рік 2020 рік, договору за 2016 рік на ОСОБА_1 та адресою: АДРЕСА_1 (а.с.146-148) не може підтверджувати наявність усталених відносин, притаманних подружжю, з 2011 року по 2021 рік, вкладення спільних коштів у придбання.

З поданих фото не можливо встановити коли та де фони були зроблені, вони підтверджують лише факт знайомства, наявних гарних відносин, почуттів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дані обставини не заперечувались по суті відповідачем), самі по собі фото, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Посилання позивача, що у неї зберігаються документи померлого ОСОБА_3 суд до уваги не бере та враховує, що відповідач не заперечував того факту, що ОСОБА_1 була знайома з батьком, вони мали теплі стосунки, після його приходу з армії він проживав з

- 7 -

татом разом у квартирі позивача, її підтримку, в тому числі й матеріальну, коли ОСОБА_3 хворів.

Також, суд першої інстанції вірно врахував, що у паспорті померлого ОСОБА_3 міститься відмітка про реєстрацію шлюбу 24 січня 1998 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_14 . Відмітку про розірвання шлюбу між даними особами паспорт не містить. Відсутня інформація в матеріалах справи про розлучення на час розгляду справи. Позивач обмежився лише усними поясненнями, що шлюб померлий ОСОБА_3 розірвав шлюб у 2004-2005 роках. Разом з тим, зважаючи на належність та допустимість доказів, суд враховує, що дана обставина має підтверджуватись лише письмовими доказами (свідоцтво про розірвання шлюбу, рішення суду або витяг з актового запису). Таких доказів позивач не надав, не заявив клопотання про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні, тому суд позбавлений можливості встановити чи був шлюб розірваний.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія вважає за необхідне додатково звернути увагу на наступне.

Відповідно до положень ст.315 ЦПК України судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснив, що суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка просить встановити факт того, що вона та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, який їй необхідний для прийняття спадщини.

Як вище вказувалося спадкодавець ОСОБА_3 за життя заповіту не складав, а відтак має місце спадкування за законом.

Відповідно до приписів ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

По-перше, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу не тягне набуття ними статусу подружжя, оскільки відповідно до ч.ч.1-2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстроваий у органі державної реєстрації актів цивільного стану, а проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав і обов`язків подружжя.

І по-друге, з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 є сином померлого спадкодавця і відноситься до спадкоємців першої черги за законом, а також з урахуванням того, що він прийняв спадщину в установленому законом порядку, подавши 25 жовтня 2021 року відповідну заяву до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, де заведена спадкова справа № 967/2021 до майна померлого ОСОБА_3 , то згідно ст.1258 ЦК України право спадщину має саме відповідач.

А відтак встановлення фактупроживання позивачки з померлим спадкодавцем для прийняття спадщини, про що вказує позивачка у позові, не призведе до виникнення у неї прав на спадкування, оскільки право на спадщину у неї виникне лише у випадку неприйняття спадщини спадкоємцями першої, другої та третьої черг. чого в даній справі не встановлено, оскільки спадщину прийняв син померлого - відповідач у справі.

- 8 -

Наведене свідчить про обрання позивачкою неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, поставнова Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам сторін, викладеним у апеляційній скарзі та відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

- 9 -

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: