Справа № 309/2716/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Лукачко Івана Йосиповича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 22 грудня 2021 року (у складі судді Довжанина М.М.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення із житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Цопко С.В., звернулася до суду з цим позовом у жовтні 2020 р.

Просила усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлену вимогу обґрунтувала таким.

21.10.1995 р. сторони зареєстрували шлюб, від якого народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням суду від 04.07.2018 р. шлюб розірвано. Після цього відповідач залишився проживати разом із нею, однак грубо порушує умови співжиття. Щодня у стані алкогольного сп`яніння ображає її нецензурними словами у присутності синів, що негативно впливає на її стан здоров`я. Будинок, у якому вона з відповідачем проживає, знаходиться по АДРЕСА_1 та належить їй на праві власності в цілому.

Як власник будинку, вона має право вимагати від відповідача, який не є членом її сім`ї, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом із нею і ведуть з нею спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Рішенням Хустського районного суду від 22.12.2021 р. позов задоволено: усунуто перешкоди в користуванні будинком позивачкою ОСОБА_2 шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 840 гривень 80 копійок.

Указане судове рішення мотивоване обґрунтованістю і доведеністю позовних вимог.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове рішення про відмову в позові, а також вирішити питання судових витрат.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-Житловий будинок АДРЕСА_1 набуте позивачкою за час шлюбу, який було укладено 21.10.1995 р. і розірвано 04.07.2018 р.;

-Відповідач прожив у цьому будинку більше 20-ти років, іншого житла не має і навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів стаття 8 Конвенції.;

-Наявність одного протоколу про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не має ознак систематичності;

У письмовому відзиві адвокат Цопко С.В. в інтересах ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги повністю.

Узагальнені заперечення зводяться до того, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічного правового висновку 16.11.2016 р. дійшов ВСУ у справі № 6-709цс16 та ВС у справі 523/11084/16-ц від 06.06.2018 р.

У судове засідання сторони вчергове (вчетверте) не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення стосовно ОСОБА_2 (позивачки) та ОСОБА_1 (відповідача).

На попередні судові засідання (19.05.2022 р., 04.08.2022 р. і 08.11.2022 р.) сторони та їх представники, будучи належним чином повідомленими, також не з`являлися, подаючи заяви про відкладення розгляду справи.

Правова аргументація сторін відома та зрозуміла, позаяк викладена у позовній заяві, відзиві на позов, в апеляційній скарзі та відзиві на скаргу.

У контексті наведеного колегія суддів вважає необхідним розглянути справу за відсутності учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, із таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції із того, що позивачем в судовому засіданні доведено факт систематичного порушення правил співжиття відповідачем, а вжиття заходів попередження не дали позитивних результатів.

При цьому, суд установив наступні факти й обставини.

Позивачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що стверджується наявними у матеріалах справи копіями: свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 26.11.2002 р., свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.07.2001 р., зареєстрованого в реєстрі за № 4639, договору дарування житлового будинку від 29.10.2002 р., зареєстрованого в реєстрі за № 6089, і витягом з рішення № 620 виконавчого комітету Хустської міської ради «Про оформлення права власності» від 20.11.2002 р.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.1995 р., який розірвано рішення Хустського районного суду від 04.07.2018 р. Від цього шлюбу народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який вже досяг повноліття, та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є неповнолітнім.

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.09.2020 р. за № 8145 до складу сім`ї уповноваженого власника будинку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 входять: чоловік - ОСОБА_1 , та сини: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Указана обставина підтверджується також актом обстеження житлово-побутових і матеріальних умов громадянки ОСОБА_2 , складеним депутатом Хустської міської ради Аннишинець М.В. від 16.08.2020 р.

Відповідач ОСОБА_1 систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для позивачки ОСОБА_2 проживання із ним в одному будинку, що підтверджено показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з яких випливає, що відповідач кожного дня зловживає спиртними напоями, ображає позивачку та їх спільних дітей, постійно влаштовує вдома сварки та скандали.

Окрім цього, постановою Хустського районного суду Закарпатської області від 17.07.2020 р. (справа № 309/1697/20) відповідача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, тобто за вчинення домашнього насильства, а саме: за умисне вчинення будь-яких діянь психологічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, образи), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого, та застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу. За наведених обставин убачається, що судом вживалися заходи щодо попередження відповідача не порушувати правила співжиття, однак ці попередження виявилися безрезультатними, оскільки відповідач продовжив систематично порушувати такі правила, що призвело до звернення позивачки з позовом до суду.

У нашому випадку систематичність судом визначається, виходячи з показань свідків про поведінку відповідача, спрямовану на порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому, істотним є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, хоч і не зафіксованого правоохоронними органами, що свідчить про те, що застосовані судом заходи впливу (штраф згідно з постановою суду від 17.07.2020 р.) є безрезультатними.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Водночас, згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У нашому випадку спір виник між ОСОБА_2 як власником житлового будинку та ОСОБА_1 як користувачем цього житла з приводу користування таким після припинення шлюбу з власником будинку.

Такі спори вирішуються із застосуванням статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР та їх співвідношенням.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 р. і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше в часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. (Постанова ВПВС від 13 жовтня 2020 р. у справі № 447/455/17, постанова ВС від 16.12.2020 р. у справі № 182/7347/18).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Сучасна судова практика йде шляхом визнання факту припинення родинних відносин обставиною, яка має істотне значення для припинення сервітуту на вимогу власника. Тож після розлучення колишній чоловік чи дружина перестає бути членом сім`ї, відповідно втрачає право на сервітут.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 р. у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 р. у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 р. у справі № 695/2427/16ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 р. у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Установлено та не заперечується, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_2 , разом із нею не проживає і спільного господарства не веде.

Аналізуючи питання балансу інтересів сторін спору, колегія суддів вважає, що інтереси позивачки як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача як колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який систематично порушує правила співжиття шляхом учинення домашнього насильства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого рішення.

Так, твердження апелянта про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 набуте позивачкою за час шлюбу, який було укладено 21.10.1995 р. і розірвано 04.07.2018 р., не заслуговує на увагу, оскільки вказаний будинок є приватною власністю позивачки, а факт набуття такого за час шлюбу не впливає на правовий статус цього майна.

Довід апеляційної скарги про те, що відповідач прожив у цьому будинку більше 20-ти років, іншого житла не має і навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів стаття 8 Конвенції, колегія суддів відхиляє як такий, що не впливає на правовий результат вирішення спору.

Зокрема, факти відсутності у відповідача іншого власного житла та строк його проживання у спірній квартирі не оспорюються.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 р. у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинена, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно з висновками ЄСПЛ втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, в контексті статті 2 Конвенції Суд зазначив, що к справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну психологічну недоторканість.

Верховний Суд у своїй постанові від 27.10.2021 р. у справі № 128/2294/17 також підтвердив, що запобігання випадкам знущання, залякування та насильства є достатньою підставою для припинення права користування житлом шляхом виселення колишнього чоловіка.

Судом першої інстанції установлено та не спростовано, що відповідач ОСОБА_1 систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для позивачки ОСОБА_2 проживання із ним в одному будинку. Вказана обставина стверджується постановою Хустського районного суду Закарпатської області від 17.07.2020 р. (справа № 309/1697/20) про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, тобто за вчинення домашнього насильства, та показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які пояснили, що відповідач кожного дня зловживає спиртними напоями, ображає позивачку та їх спільних дітей, постійно влаштовує вдома сварки та скандали.

Тобто, на думку колегії суддів наявні у справі докази свідчать, що Білецькі тривалий час систематично порушує правила співжиття, зловживає спиртними напоями, учиняє сварки, застосовує психологічне й фізичне насилля, що унеможливлює проживання із ним в одній квартирі.

Оцінивши виселення відповідача з належного позивачці житлового будинку на предмет пропорційності в контексті принципів ст. 8 Конвенції, колегія суддів вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію і має легітимну мету.

З огляду на зазначене не заслуговує на увагу і довід апелянта щодо наявності у справі лише одного протоколу про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, оскільки суд оцінив докази в їх сукупності, з дотриманням вимог статей 76-80, 82, 90, 95 ЦПК України та дійшов у зв`язку з цим правильного та справедливого висновку.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката Лукачко Івана Йосиповича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Хустського районного суду від 22 грудня 2021 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 24.02.2023 р.

Судді: