Справа № 185/1900/20
Провадження № 2/185/23/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2023 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М.М.,

з участю секретаря судового засідання Єгоричевої К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання,

встановив:

У березні 2020 року до суду надійшла вказана позовіна заява, в якій позивачка просила суд розірвати договір довічного утримання (догляду) від 15 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик М.В. та зареєстрований у реєстрі за номером №612 та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати по справі.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка є донькою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У свою чергу за життя між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання, за яким ОСОБА_4 отримала у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та зобов`язалася взамін на вказане надавати ОСОБА_3 матеріальне забезпечення та догляд довічно. Проте ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. ОСОБА_3 звертався до відповідачки з повідомленням про перехід на неї прав та обов`язків спадкодавця, у тому числі за вказаним договором довічного утримання. Натомість відповідачка надала письмову відповідь, в якій виклала свою відмову від прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 . Позивачка вважає, що, оскільки договір довічного утримання не виконувався належним чином ані ОСОБА_4 при житті, ані відповідачкою, а всі обов`язки по догляду за ОСОБА_3 до кінця його життя виконувала позивачка, вказаний договір підлягає розірванню. Окрім цього, позивачці було відмовлено на її заяву про припинення дії вказаного договору, у зв`язку з чим вона змушена була звернутися до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 05 травня 2020 року провадження у справі було відкрито та постанволено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2023 року було задоволено клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи, в якому позивачка просила поставити експертам на вирішення питання: ким, ОСОБА_2 , чи іншою особою виконано підпис від її імені на листі від її імені від 17.07.2018 року? ким, ОСОБА_2 , чи іншою особою виконано записи на поштовому конверті від її імені на адресу АДРЕСА_2 ?

Проте на клопотання експерта від 24 лютого 2023 року про надання додаткових зразків підписів та матеріалів, необхідних для проведення вказаної експертизи, відповідачкою жодних дій зроблено не було, у зв`язку з чим експертна установа 13 квітня 2023 року надіслала на адресу суду повідомлення про неможливість проведення вказаної експертизи. Наслідки невиконання вказаної ухвали суду та клопотання експертної установи представнику відповідачки відомі та засвідчені усною згодою ним в судовому засіданні.

У судове засідання з`явилася позивачка, її представник та представник відповідача. Позивачка позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, посилався на неможливість розірвання договору, який припинив свою дію, а також вказував, що позивач не є належним у вказаній справі.

Представник позивачки брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, проте у зв`язку із неодноразовими технічними несправностями з його боку останнього на підставі ч.5 ст. 212 ЦПК України судове засідання було продовжено без його участі.

На питання суду про можливість подальшого розгляду справи без представника позивачки, остання погодилася продовжувати розгляд справи без участі свого представника, окрім цього, на питання суду про наявність будь-яких клопотань про подання доказів чи оголошення перерви у справі позивачка зазначила, що таких не має.

Від відповідачки до суду надійшов відзив, в якому остання не погоджується з позовними вимогами та вважає, що позов не підлягає задволенню у зв`язку з обранням позивачкою неналежного способу захисту, тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є рідним батьком позивачки. Вказане підтверджується копією рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №185/7670/19 від 10 вересня 2019 року про визнання батьківства, яке набрало законної сили 11 жовтня 2019 року.

Також судом встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.11.2019 року визнано недієздатним ОСОБА_3 та встановлено над ним опіку; призначено ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_3 . Вказане рішення набрало законної сили 22 липня 2022 року.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачка є донькою ОСОБА_3 та її було призначено опікуном останнього.

15 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик М.В. та зареєстрований у реєстрі за номером №612, за яким ОСОБА_4 отримала у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та зобов`язалася взамін на вказане надавати ОСОБА_3 матеріальне забезпечення та догляд (опікування) довічно.

Відповідачка є рідною донькою ОСОБА_4 , що підтверджується копією відповідних свідоцтв про народженння та укладення шлюбу.

У свою чергу мати відповідачки, ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про смерть.

ОСОБА_3 направлялося відповідачці повідомлення про перехід до неї прав та обов`язків спадкодавця, ОСОБА_4 , у тому числі за вказаним договором довічного утримання. Вказане підтверджується копією вказаного повідомлення від 10 липня 2018 року.

Згідно копії листа від 17.07.2018 року від ОСОБА_2 , адресованого ОСОБА_3 , ОСОБА_2 повідомляє, що в порядку ч.2 ст.757 ЦК України вона відмовляється від прийняття 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка перейшла до ОСОБА_4 за договором довічного утримання, укладеним з ОСОБА_3 . Вказала, що відповідна заява буде подана нею у межах спадкової справи після смерті її матері - ОСОБА_4 .

Відповідно копії свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивачки, ОСОБА_3

28 грудня 2019 року позивачка звернулася до Приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщика М.В. із заявою про припинення дії договору довічного утримання, посилаючись на письмову відмову ОСОБА_2 від договору довічного утримання від 15.06.2015 року.

Приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик М.В. роз`ясненням № 16/02-17 від 12.02.2020 року, повідомив, що 12 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулась до нього з заявою про відкладення розгляду звернення ОСОБА_1 , мотивуючи, що буде звертатися до суду для судового захисту своїх спадкових прав.

Вважаючи свої права, як спадкоємиці посля померлого ОСОБА_3 порушеними, посилаючись на абсолютне невиконання як ОСОБА_4 , так і відповідачкою їх обов`язків по догляду та довічному утриманні її батька, ОСОБА_3 , просить суд розірвати вказаний договір довічного утримання.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 748 ЦК УКраїни Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Згідно ст. 334 ЦК України Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з ч.2 ст.202, ч.4 ст.203, ч.1 ст.209 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, позивачка посилається на те, що ані ОСОБА_4 , ані відповідачкою обов`язків за спірним договором довічного утримання не виконувалося, що слугує підставою для розірвання останнього.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте позивачкою не надано суду жодних належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених нею доводів, не заявлено жодного клопотання про виклик свідків для дачі показань на підтвердження невиконання відповідачкою та її померлою матір`ю обов`язків за спірним договором.

Натомість суд звертає увагу на те, що відповідачкою надані письмові підтвердження ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_4 сумлінно доглядала ОСОБА_3 до кінця свого життя.

Також відповідачкою надано довідку про реєстрацію та склад зареєстрованих осіб від 05.06.2020 року, відповідно якій ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_3 до дня її смерті.

Суд звертає увагу на доводи представника відповідачки щодо неналежної особи позивача у вказаній справі та зазначає наступне.

Частиною другою ст.755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача. Тобто вказаний договір є нерозривно пов`язаний з особою відчужувача. Позивачка звернулась з позовом вже після смерті відчужувача, хоча мала можливість звернутись з таким позовом за його життя, оскільки на той момент була його опікуном.

Судом раніше вже було встановлено, що ОСОБА_3 , який є відчужувачем за договором довічного утримання, помер. При цьому, доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 за своє життя звертався до суду з позовом про розірвання укладеного ним договору довічного утримання, представником позивача та самим позивачем суду не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачка не є належним позивачем у справі щодо вимог про розірвання спірного договору довічного утримання, оскільки смерть відчужувача за договором довічного утримання до вирішення справи допускає правонаступництво його спадкоємців, якщо відчужувач за договором довічного утримання пред`явив позов за життя. У такому випадку спадкоємець може бути залучений до участі в справі на підставі ст.55 ЦПК України і підтримати пред`явлений відчужувачем позов в порядку процесуального правонаступництва.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 757 ЦК України обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем.

Відповідно до ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивачкою та її представником не заявлялося жодних клопотань про витребування копій спадкових справ про прийняття спадщини самою позивачкою та відповідачкою, що унемодливлює суд встановити факт прийняття спадщини сторонами після померлих батька та матері відповідно.

Також позивачкою не надано суду доказів досягнення угоди або укладення договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про припинення 17.08.2018 року договору довічного утримання від 15 червня 2015 року за № 612, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщиком М.В.

Посилання ж відповідачки та її представника на той факт, що відповідачкою подано повідомлення ОСОБА_3 про відмову від прийняття спадщини із акцентом на те, що в подальшому вона звернеться до нотаріуса із аналогічною заявою не можна вважати допустимим доказом, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно з п.3.3, 3.11 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу у письмовій формі. Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів.

Отже, відсутність нотаріального посвідчення та реєстрації вказаної заяви про відмову від прийняття спадщини свідчить про недійсність такої заяви, а тому вказаний доказ не може бути визнаний судом допустимим в рамках наведених норм чинного законодавства.

Щодо показань представника відповідачки щодо того, що спірний договір довічного утримання, який припинив свою дію у зв`язку зі смертю відчужувача, не може бути розірваний судом, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Так, спірний договір довічного утримання був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик М.В. та зареєстрований у реєстрі за номером №612.

Отже, право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 перейшло ОСОБА_4 з моменту нотаріального посвідчення спірного договору довічного утримання, і, оскільки позивачкою та її представником не доведено в судовому порядку жодними належними та достатніми доказами факт невиконання обов`язків за вказаним договором відносно померлого батька позивачки, ОСОБА_3 , суд вважає, що обґрунтованих підстав для розірвання спірного договору довічного утримання з причини невиконання належним чином обов`язків за ним відповідачкою та її померлою матір`ю немає.

Крім того, суд погоджується із доводами представника відповідачки, і вважає, що вказаний договір припинив свою дію саме зі смертю відчужувача, ОСОБА_3 , а тому розірванню не пілягає той договір, дія якого є закінченою на підставі правових приписів чинного законодавства.

Відповідно правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у справі справа №939/1078/20 (провадження №61-19567св20) від 19 травня 2021 року, "при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права".

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про обрання позивачкою в даному випадку неналежного способу захисту.

Посилання ж позивачки на те, що вона самостійно доглядала батька, ОСОБА_3 , до кінця його життя замість відповідачки, яка мусила б це робити, ґрунтуються виключно на її суб`єктивних поглядах та не доведені за допомогою належних і допустимих доказів.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Зважаючи на те, що померлого батька позивачки було визнано у судовому порядку недієздатним та призначено в якості його опікуна позивачку, догляд за ОСОБА_3 був прямим обов`язком останньої відповідно вказаному рішенню суду. Хоча, зазначене не виключає прав та обов`язків відповідачки за договором довічного утримання

Таким чином, зважаючи на все вищевикладене, беручи до уваги встановлені по справі обставини та досліджені на їх підтвердження докази, зважаючи на недоведеність позивачкою факту невиконання відповідачкою та її померлою матір`ю обов`язків за спірним договором довічного утримання, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Керуючись ст.ст.2,12,19,81,89,263,265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 05 травня 2023 року.

Суддя М. М. Перекопський