АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2023 року

м. Чернівці

справа № 714/120/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Височанської Н. К., Кулянди М. І.,

секретар Скулеба А. І.

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 10 серпня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Козловська Л. Д.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (далі - ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь на підставі статті 625 ЦК три проценти річних за період з 16 лютого 2019 року по 16 лютого 2022 року в розмірі 2 098 доларів США 77 центів.

Позов обґрунтовував тим, що 16 листопада 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №24.087/07-СК, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 15 листопада 2011 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №24.087/07-ДП01 від 16 листопада 2007 року.

У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, ВАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка станом на 19 жовтня 2010 року становила 20 070 доларів США 36 центів, що по курсу НБУ становило 158 788 гривень 66 копійок.

Заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2010 року позов ВАТ «ВТБ Банк» було задоволено та стягнуто з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором №24.087/07-СК від 16 листопада 2007 року в розмірі 197 004 гривні 85 копійок, що по курсу НБУ становило 24 900 доларів США 76 центів.

Посилається на те, що між ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18 листопада 2015 року.

Згідно з Додатковою угодою №4 від 26 лютого 2016 року до договору відступлення права вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» стало новим кредитором та отримало всі права та обов`язки попереднього кредитора згідно кредитного договору №24.087/07-СК від 16 листопада 2007 року.

Станом на 16 лютого 2022 року зобов`язання з оплати простроченої заборгованості за вказаним вище кредитним договором, яка була стягнута заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2010 року, боржниками виконано не було.

Отже грошове зобов`язання ОСОБА_1 згідно кредитного договору в розмірі 24 900 доларів США 76 центів не було припинене належним чином шляхом його виконання та є простроченим. У зв`язку з цим утворилась прострочена заборгованість, на яку ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» має право нарахувати 3 проценти річних.

За таких обставин наявні правові підстави для стягнення з відповідачів в солідарному порядку 3% річних в розмірі 2 098 доларів США 77 центів, нарахованих за час прострочення позичальником виконання зобов`язань у період з 16 лютого 2019 року по 16 лютого 2022 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 10 серпня 2022 року позов ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» три проценти річних за період з 16 лютого 2019 року по 16 лютого 2022 року в розмірі 2 098 доларів США 77 центів.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідачі не виконали належним чином взяті на себе грошові зобов`язання, наявні підстави для стягнення з них на користь позивача на підставі статті 625 ЦК трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Договори кредиту та поруки, договір відступлення права вимоги та додатки до них, надані позивачем до матеріалів справи, не є належними та допустимими доказами, які підтверджують розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки за своєю суттю не є первинними бухгалтерськими документами.

Отже позивачем не доведено розмір заборгованості за тілом кредиту.

Заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2010 року визначено розмір заборгованості у національній валюті, а саме у гривнях.

За таких обставин, позивач необґрунтовано звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів на його користь трьох процентів річних в іноземній валюті.

Банк пропустив встановлений статтею 559 ЦК України шестимісячний строк для пред`явлення вимоги про виконання порушеного зобов`язання до поручителя ОСОБА_2 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що 16 листопада 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №24.087/07-СК, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 15 листопада 2011 року (а.с.7-9).

На забезпечення виконання умов кредитного договору між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №24.087/07-ДП01 від 16 листопада 2007 року (а.с. 11).

У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, ВАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка станом на 19 жовтня 2010 року становила 20 070 доларів США 36 центів, що по курсу НБУ становило 158 788 гривень 66 копійок.

Заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2010 року у справі № 2-497/2010 позов ВАТ «ВТБ Банк» було задоволено та стягнуто з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором №24.087/07-СК від 16 листопада 2007 року в розмірі 197 004 гривень 85 копійок, що по курсу НБУ становило 24 900 доларів США 76 центів та складалася з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20 070 доларів США 36 центів, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 3 228 доларів США 05 центів та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 1 602 доларів США 35 центів (а.с.19).

18 листопада 2015 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21 МБ (а.с.12-15).

З Додаткової угоди №4 від 26 лютого 2016 року до договору відступлення права вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» та витягу з додатку до вказаної додаткової угоди вбачається, що ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» стало новим кредитором та отримало всі права та обов`язки попереднього кредитора згідно кредитного договору №24.087/07-СК від 16 листопада 2007 року ( а.с. 16-18).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми боргу, стягнутої згідно з рішенням суду, проте вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо розміру такої заборгованості та стягнення її у іноземній валюті.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором позики, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Отже, з ухваленням Герцаївським районним судом Чернівецької області заочного рішення від 20 грудня 2010 року у справі № 2-497/2010 про стягнення боргу, зобов`язання позичальника сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання трьох процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення.

В матеріалах справи відсутні докази щодо виконання боржниками вказаного вище рішення суду про стягнення боргу в повному обсязі.

Щодо порушення судом норм процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 , остання посилалась на те, що судом першої інстанції не було повідомлено її про дату, час і місце розгляду вказаної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, справа призначалась до розгляду в суді першої інстанції на 4 травня 2022 року, 25 травня 2022 року та 10 серпня 2022 року.

1 квітня 2022 року Герцаївським районним судом Чернівецької області було відкрито провадження у даній справі та направлено сторонам поштою повідомлення про призначення судового засідання на 4 травня 2022 року на 14 годину 00 хвилин.

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 839, адресованого на ім`я ОСОБА_2 на адресу село Хряцька Герцаївського району Чернівецької області вбачається, що воно отримано 20 квітня 2022 року та містить лише підпис в графі «розписка в одержанні».

Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.

У пункті 99 Правил зазначено: рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Оформлення цих поштових операцій визначено у пункті 105 Правил:

Для одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом одержувач повинен заповнити бланк повідомлення із зазначенням даних пред`явленого документа, що посвідчує особу (назва, серія, номер, дата видачі, найменування органу, який видав), дати одержання поштового відправлення, поштового переказу та розписатись. У разі одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом, адресованих до запитання, на абонементну скриньку або за місцем роботи, а також коли адреса, зазначена на поштовому відправленні, поштовому переказі, не відповідає адресі місця реєстрації одержувача, крім даних про документ, що посвідчує особу, зазначається також адреса, за якою фактично проживає одержувач.

У пункті 106 Правил передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище.

Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи.

Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

З наведених норм можна дійти висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку.

Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто" або "Судова повістка" на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку).

Суд відзначає, що рекомендоване повідомлення № 839 не містить позначки «Судова повістка» або «вручити особисто» (є лише позначка «постанова»), а тому особистого підпису та прізвища одержувача на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення не вимагало.

Напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання грунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано.

Зі змісту рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 839 вбачається, що в ньому не зазначене прізвище одержувача, яке у даному випадку зобов`язаний був внести працівник поштового зв`язку, а тому вказане рекомендоване повідомлення не може бути достовірним доказом отримання ОСОБА_2 повідомлення про призначення судом розгляду справи на 4 травня 2022 року та таке повідомлення не може вважатися врученим у відповідності до вимог пунктів 99, 106 Правил надання послуг поштового зв`язку.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 20 березня 2019 року у справі №222/1402/16-а.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення відповідачки ОСОБА_2 про судове засідання на 26 травня 2022 року також відсутні, так як повістка на 26 травня 2022 року повернулась із відміткою на конверті «за зазначеною адресою не проживає».

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц.

Доказів щодо повідомлення відповідачки ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 10 серпня 2022 року, матеріали справи не містять.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням норм ЦПК України.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції на зазначені вище вимоги законодавства уваги не звернув, розглянув справу без належного повідомлення ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки відповідачки в судове засідання не з`ясував.

Згідно пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на вказане судове рішення підлягає скасуванню з підстав, які зазначені в пункті 3 частини 3 статті 376 ЦПК України.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 704/435/19-ц.

Щодо заяви відповідачки ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.

При ухваленні судом першої інстанції ОСОБА_2 не була присутня, проте як вбачається зі змісту апеляційної скарги, поданої її представником в інтересах відповідачки, він просив, зокрема, застосувати строки позовної давності.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновку Верховного Суду України, сформульованих у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374 цс17, вказала, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Враховуючи наведені вище норми права та встановлені судом апеляційної обставини щодо не повідомлення відповідачки належним чином про час і місце розгляду справи, суд першої інстанції фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 175/4772/15.

Отже, суд апеляційної інстанції при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції взяв до уваги доводи відповідачки про пропуск позивачем позовної давності, перевірив підстави для застосування чи незастосування такої позовної давності та вважає за необхідне зазначити наступне.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги щодо пропуску кредитором встановленого статтею 559 ЦК України шестимісячного строку для звернення до суду із позовною вимогою про стягнення трьох процентів річних передбачених статтею 625 ЦК України з поручителя ОСОБА_2 .

Так, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26 січня 2021 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Колегія суддів зазначає, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідачки ОСОБА_2 , як поручителя сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач, як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 20 травня 2021 року у справі № 910/3077/20.

Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача трьох відсотків річних

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за весь час прострочення з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, враховуючи те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У цій справі ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» пред`явило позов засобами поштового зв`язку 16 лютого 2022 року, про що свідчить відтиск штампу відділення поштового зв`язку та просило у своїй позовній заяві стягнути з відповідачів на його користь три проценти річних за період прострочення з 16 лютого 2019 року по 16 лютого 2022 року.

У постанові Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 331/4387/16-ц викладено правовий висновок, в якому зазначено, що при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні (а не її еквівалент у національній валюті України).

Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Суд першої інстанції, стягуючи з відповідачів на користь позивача три проценти річних в іноземній валюті, не взяв до уваги ту обставину, що заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2010 року у справі № 2-497/2010 з відповідачів на користь банку була стягнута заборгованість за кредитним договором, визначена у гривнях, а не в іноземній валюті.

За таких обставин і три проценти річних, які підлягають стягненню у даній справі, повинні вираховуватися судом у гривні.

Такий висновок апеляційного суду також узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 14 квітня 2022 року у справі 552/880/21, в якій визначено, що судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.

Отже договірні відносини, які виникли у сторін на підставі кредитного договору, трансформувалися у відносини щодо виконання рішення суду про стягнення боргу в гривнях.

Базою для розрахунку боргу для трьох процентів річних є сума в розмірі 197 004 гривні 85 копійок, оскільки саме ця сума визначена резолютивною частиною рішення заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2010 року у справі № 2-497/2010.

З урахуванням наведених фактичних обставин справи, три проценти річних у справі розраховуються з урахуванням суми боргу в розмірі 197 004 гривні 85 копійок, помноженого на кількість днів прострочення, що становить 1 096 днів (16 лютого 2019 року 16 лютого 2022 року), помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), а саме: 197 004,85 грн * 1096 днів * 3 : 100 : 365 = 17 746 гривень 63 копійки.

Отже з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню в солідарному порядку три проценти річних в сумі 17 746 гривень 63 копійки.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц, від 21 грудня 2022 року у справі 602/1082/19, від 20 травня 2021 року у справі 910/3077/20 та від 16 січня 2019 року у справі 464/3790/16-ц.

При цьому безпідставним є аргумент апеляційної скарги про те, що договори кредиту та поруки, договір відступлення права вимоги та додатки до них, надані позивачем до матеріалів справи, не є належними та допустимими доказами, які підтверджують розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки за своєю суттю не є первинними бухгалтерськими документами.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що розмір заборгованості, на який нараховуються три проценти річних відповідно до статті 625 ЦПК України у даній справі, визначено заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2010 року у справі № 2-497/2010.

Вказане рішення відповідачами не оскаржувалось.

Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

За таких обставин, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що позивачем не доведено розмір заборгованості, на який слід нараховувати три проценти річних, що підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» три проценти річних за період з 16 лютого 2019 року по 16 лютого 2022 року в розмірі 17 746 гривень 63 копійки.

Щодо судових витрат

Згідно з частинами першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача трьох процентів річних в сумі 17 746 гривень 63 копійки.

З платіжного доручення № 4592 від 16 лютого 2022 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 2 481 гривні.

З квитанції № 18 від 16 листопада 2022 року вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 3721 гривні 50 копійок.

Враховуючи часткове задоволення позову на суму 17 746 гривень 63 копійки, що становить 29,94 % від ціни позову ( 59269,26), з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» слід стягнути по 371 гривень 41 копійка з кожного в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви (2481х29,94 %: 2=371, 41).

З ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 2607 гривень 28 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги (3721,50:100х70,06=2607,28).

Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже з ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 2235 гривень 87 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги (2607,28 - 371, 41=2235,87).

Згідно з частинами третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною дванадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом із тим витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду

від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року

у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 надала копію договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2022 року, укладеного між нею та адвокатом Іліє П. М., відповідно до умов якого адвокат зобов`язується надати замовнику консультаційні та юридичні послуги щодо представництва та захисту інтересів останньої в судах всіх інстанцій. Сторони погодили, що фіксована сума гонорару становить 8 000 гривень.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу,

а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій такої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Позивачем не було надано до суду апеляційної інстанції клопотання про зменшення розміру судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення апеляційним судом вимог позивача, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» на користь ОСОБА_2 5 604 гривні 80 копійок (8000х70,06%=5604,80) в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 10 серпня 2022 року скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» три проценти річних за період з 16 лютого 2019 року по 16 лютого 2022 року в розмірі 17 746 (сімнадцять тисяч сімсот сорок шість) гривень 63 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» 371 (триста сімдесят одну) гривню 41 копійку в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на користь ОСОБА_2 2235 (дві тисячі двісті тридцять п`ять) гривень 87 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 604 (п`ять тисяч шістсот чотири) гривні 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 січня 2023 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Мирослава КУЛЯНДА