Справа №461/5613/22
Провадження №2/461/235/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

20 січня 2023 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Кротової О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ігнат Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним умов кредитного договору,-

в с т а н о в и в:

24.10.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», в якому просить:

- визнати недійсними умови кредитного договору за траншем №G01.10701.007541162 кредитний договір № ГКД-765200.1 від 27.12.2019 року, та частково недійсним графік щомісячних платежів за кредитним договором в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування» 57615,20 грн., як незаконну комісію банку за обслуговування кредитної заборгованості, з моменту його укладення;

- зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» в особі Львівського відділення №1 ПАТ «Ідея Банк» повернути ОСОБА_1 надмірно сплачені суми коштів за кредитним договором за траншем №G01.10701.007541162 кредитний договір № ГКД-765200.1 від 27.12.2019 року в сумі 57615,20 грн., як незаконну комісію банку за обслуговування кредитної заборгованості;

- стягнути з ПАТ «Ідея Банк» в особі Львівського відділення №1 ПАТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 фактично понесені судові витрати (витрати на правову допомогу) в сумі 8000 грн.;

- стягнути з ПАТ «Ідея Банк» в особі Львівського відділення №1 ПАТ «Ідея Банк» в дохід держави судовий збір, звільнивши її від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім цього, в позовній заяві позивач просить витребувати у Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» копії матеріалів кредитної справи за траншем №G01.10701.007541162, кредитний договір № ГКД-765200Ю1 від 27.12.2019 року відносно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27.12.2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено договір кредиту № ГКД-765200.1 на суму кредиту 57615 грн. на строк 60 місяців. Позивач зазначила, що після погашення кредиту та відсотків на сукупну суму 45000 грн., звернула увагу на те, що сума заборгованості продовжує збільшуватись. Згідно графіку, який зазначений в паспорті споживчого кредиту, як Додаток за траншем №G01.10701.007541162 до кредитного договору, таким встановлено, що сукупна сума тіла кредиту становить 57615 грн. за користування. Позивач звернула увагу, що відповідачем нараховано незаконні платежі за додаткові та супутні послуги, а саме 1440,38 грн. в місяць, 40 платежів на загальну суму 57615,20 грн. Вважає незаконними встановлені в договорі нарахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості та послуги страховика, оскільки така згідно чинного законодавства повинна надаватись безоплатно, а тому такий пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою від 26.10.2022 прийнято до розгляду даний позов та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 21.11.2022 року.

Окрім того, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26.10.2022 року витребувано у Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» копії матеріалів кредитної справи за траншем №G01.10701.007541162, кредитний договір № ГКД-765200Ю1 від 27.12.2019 року відносно ОСОБА_1 .

Відповідач не надав суду витребувані ухвалою від 26.10.2022 року документи, а саме копії матеріалів кредитної справи за траншем №G01.10701.007541162, кредитний договір №ГКД-765200Ю1 від 27.12.2019 року відносно ОСОБА_1 .

Судове засідання, призначено на 22.11.2022 року не відбулось у зв`язку із відключенням електроенергії в будівлі, в якій знаходиться Галицький районний суд м. Львова. Судове засідання відкладено на 21.12.2022 року.

20.12.2021 року представник позивача ОСОБА_2 подав письмові пояснення по суті справи, у яких просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Окрім того, представник позивача долучив до матеріалів справи практику судів з аналогічних правовідносин. Також просить проводити розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовну заяву задовольнити, вказавши, що не заперечує проти винесення заочного рішення.

Крім цього, представник позивача подав розрахунок судових витрат (витрат на правову допомогу), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 10000 грн. сплачених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу.

Представник відповідача в судове засідання 21.12.2022 року повторно не з`явився, хоча був належним чином судом повідомлений про дату і час розгляду справи, заяви про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення судового засідання не подав. Відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронних листів. Окрім того, повідомлення про судове засідання було скеровано та доставлено на поштову адресу відповідача, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення.

Ухвалою від 21.12.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним умов кредитного договору залишено без руху, оскільки до позовної заяви не додано оригіналу або належним чином завіреної, читабельної копії кредитного договору, про визнання недійсними умов якого просить позивач.

03.01.2023 року представник позивача виконав вимоги вищевказаної ухвали та надав суду копію Генерального кредитного договору №ГКД-765200.1 від 27.12.2019 року з додатком до такого - графіком щомісячних платежів.

Судове засідання призначено на 20.01.2023 року.

Представник позивача до судового засідання подав клопотання про розгляд та вирішення справи без участі позивача та її представника, в якому вказав, що позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач - ПАТ «Ідея Банк» явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином судом повідомлений про дату і час розгляду справи, відзив на позовну заяву не надав, жодних клопотань не заявив. Відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронних листів.

Зі згоди представника позивача, який вказав, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та ухвалення заочного рішення по справі, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 27.12.2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено Генеральний кредитний договір №ГКД-765200.1.

Як вбачається з п.1.1 Генерального кредитного договору №ГКД-765200.1, банк зобов`язується відкрити позичальнику відновлювальну кредитну лінію, в межах якої надавати йому кредити (транші) на спожиті потреби у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути фактично отримані кошти, сплатити проценти за користування ними та інші платежі в порядку, розмірі та в строки, що передбачені цим договором та діючими тарифами банку. Максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 300000 грн., включаючи витрати на страхові платежі. Рішення щодо надання кредитних коштів банком приймається за кожним траншем окремо та зобов`язання банку щодо надання траншів в рамках цього договору є відкличними.

Відповідно до п.1.4.2 вказаного договору, за обслуговування кредитної заборгованості банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни визначені згідно актуального графіку щомісячних платежів в розмірі 2,5% річних від початкової суми кожного траншу, що буде відображено в графіку платежів у конкретному цифровому виразі. Плата за обслуговування кредитної заборгованості сплачується позичальником за отримання наступних послуг, які вчиняються банком на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні своїх зобов`язань за договором: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Однак, відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Пунктом 1.4.2 Генерального кредитного договору №ГКД-765200.1 фактично банком встановлено плату позичальнику за надання інформації щодо її кредиту, безоплатність надання якого прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, суд дійшов висновку, що дана інформація повинна надаватися безоплатно позичальнику за законом, плата є незаконною, недійсною та несправедливою умовою договору.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, а саме з Графіку щомісячних платежів за траншем №G01.10701.007541162 до Генерального кредитного договору №ГКД-765200.1, розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості, що встановлений у п. 1.4.2 вказаного договору, становить 1440,38 грн. щомісячно.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Отже, положення у кредитному договорі, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості в даному випадку являються несправедливою умовою договору та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача та суперечить принципу добросовісності.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 5 вказаної статті зазначається, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно вимогам ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Однак, відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Отже, має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування».

Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Отже, несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту.

Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину (такий висновок зроблений у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 211/1031/19 (провадження №61-8030св20). Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), а також висновкам, зокрема висловленим у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 362/2861/17 (провадження № 61-40342св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).

Факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати плату за обслуговування кредиту не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Оскільки, банком було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись на безоплатній основі, суд вважає, що положення Генерального кредитного договору №ГКД-765200.1 від 27.12.2019 року, та графіку щомісячних платежів за кредитним договором в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування» слід визнати недійсними з моменту укладення договору, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Однак, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження сплати позивачем платежів по кредиту, зокрема доказів сплати грошових коштів за обслуговування кредитної заборгованості, відсутня інформація про рух коштів по рахунку позивача. Окрім того, позивачем не доведено, що її зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів в розумінні ст. 1054 ЦК України є повністю виконаними.

Відтак, з врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, про необхідність зобов`язати відповідача здійснити перерахунок платежів, здійснених з часу укладення кредитного договору та повернути ОСОБА_1 надмірно сплачені грошові кошти згідно Генерального кредитного договору №ГКД-765200.1 від 27.12.2019 року, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості, що, на думку суду, буде повністю відповідати нормам чинного законодавства.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору.

Тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, визначеному станом на день звернення позивача до суду, окремо за кожну вимогу немайнового характеру у загальному розмірі 1984,8 грн.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Судом встановлено, що між адвокатом Винниченком М.П. та ОСОБА_1 01.08.2022 року укладено договір про надання правової допомоги.

Відповідно до Акту приймання наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 20.12.2022 року, адвокатом було надано клієнту наступну правову допомогу: вивчення та аналіз матеріалів справи, вивчення судової практики даної категорії справ та консультування клієнта (2000 грн.); готування позовної заяви, проведення розрахунків та інших документів, підготовка документів для подачі до суду (4000 грн.), участь у судовому засіданні та ведення справи у суді (відстеження та повідомлення клієнта за рухом справи) (4000 грн.), а клієнт здійснила їх оплату на суму 10000 грн. 20.12.2022 року клієнтка ОСОБА_1 передала адвокату Винниченку М.П. грошові кошти в сумі 10000 грн. готівкою, таким чином в повному обсязі провела розрахунок за надані послуги.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Метою впровадження цього принципу пропорційності є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути пропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Виходячи з наданих адвокатом доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, враховуючи витрачений час на надання юридичних послуг та правової допомоги по зазначеній справі, а саме те, що адвокат не був присутній у жодному судовому засіданні, позовна заява залишалась без руху, оскільки до позовної заяви не було додано оригіналу або належним чином завіреної, читабельної копії кредитного договору, про визнання недійсними умов якого просила позивач, адвокатом не було надано суду розрахунку сплачених ОСОБА_1 коштів в якості комісії банку за обслуговування кредитної заборгованості та не надано жодних документів, які б підтверджували сплату позивачем кредитної заборгованості загалом, суд дійшов висновку, що сума судових витрат в розмірі 10000 грн. є необґрунтованою, та не співмірною із складністю справи та витраченому часу, а також пропорційною до предмету спору. Відтак, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Керуючись ст. ст.2, 10, 12, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274-279, 280-282 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним умов кредитного договору - задовольнити частково.

Визнати недійсними умови Генерального кредитного договору №ГКД-765200.1 від 27.12.2019 року, передбачені п.1.4.2, за траншем №G01.10701.007541162, та частково недійсним графік щомісячних платежів за кредитним договором в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування», як незаконну комісію банку за обслуговування кредитної заборгованості, з моменту його укладення.

Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» в особі Львівського відділення №1 ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за Генеральним кредитним договором №ГКД-765200.1 від 27.12.2019 року за траншем №G01.10701.007541162, з часу його укладення, повернувши ОСОБА_1 надмірно сплачені грошові кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» в особі Львівського відділення №1 ПАТ «Ідея Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 1984,8 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» в особі Львівського відділення №1 ПАТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Сихівським РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області 17.04.2015 року, адреса: АДРЕСА_1 (гуртожиток);

представник позивача: адвокат Винниченко Михайло Петрович, АДРЕСА_2 , телефон: НОМЕР_3 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, .

Суддя О.Б. Кротова