Справа № 450/2936/22 Провадження № 2/450/1570/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Расяк С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Оброшинської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання незаконними та скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійним та скасувати рішення № 322 Оброшинської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 16 сесії 5 демократичного скликання від 16 грудня 2009 року в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , а також визнати недійним і скасувати державний акт про право власності серії ЯИ № 555614 від 13 травня 2010 року на земельну ділянку площею 0,1245 га, кадастровий № :01:004:0276.

Мотивував свої вимоги тим, що він та ОСОБА_2 є співвласниками будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 . Так, йому належить 1/4 частка згаданого будинковолодіння, ОСОБА_2 належить 3/4 частка такого. Ознайомившись з позовною заявою та додатками по справі № 450/1938/22, він дізнався, що ОСОБА_2 одноособово приватизував земельну ділянку за згаданою адресою на підставі оскаржуваного рішення Оброшинської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, згідно якого йому видано вищенаведений державний акт. Водночас, отримавши копії документів від Архівного відділу м. Пустомити Архівного управління Львівської РДА, встановлено, що згаданим рішенням земельна ділянка ОСОБА_2 у власність не передавалася. Вважає, що оскаржуване рішення Оброшинської сільської ради Пустомитівського району Львівської області порушує його право як співвласника будинковолодіння. Зауважив, що звертатися з заявою про оформлення права власності на спірну земельну ділянку мали всі громадяни, що нею користуються і є власниками будинковолодіння, розташованого на ній. З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 19 вересня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків, описаних в ній.

22 вересня 2022 року від позивача до суду надійшло клопотання, яким він усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 12 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою від 21 листопада 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак остання 11 січня 2022 року подала до суду клопотання, у якому просила розгляд справи проводити за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення судового розгляду не подав.

Відповідач Оброшинська сільська рада Львівського району Львівської області, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, явку повноважного представника не забезпечила, причини неявки суду не повідомила, однак представник ОСОБА_4 25 жовтня 2022 року подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, при вирішенні справи поклався на розсуд суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на відсутність згоди позивача, у відповідності із ст. 280 ЦПК України, суд вважає за доцільне не проводити судового розгляду при заочному розгляді справи.

Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 лютого 2006 року по справі № 2-0-35/06 визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом по 1/4 частки кожному у праві власності на будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 їхнього батька ОСОБА_5 .

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15181885 від 10 липня 2007 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леон М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1459.

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10417490 від 17 квітня 2006 року стверджується, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 555614 від 13 травня 2010 року, ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1245 га, кадастровий № :01:004:0276, розташована за адресою АДРЕСА_1 , на підставі рішення Оброшинської сільської ради № 322 від 16 грудня 2009 року.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 166 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п. «В» ч. 2 ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку.

Частинами 3, 4 статті 166 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Здійснення права спільної часткової власності визначено в ст. 358 ЦК України відповідно до якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За приписами ст. 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Кожен із співвласників будинку, у разі його поділу на окремі домоволодіння, із присвоєнням їх окремих поштових адрес, має право звернутися до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки, із заявою про передачу у власність частини земельної ділянки, яка перебуває в його фактичному користуванні, в межах норм безоплатної приватизації, визначених ст. 121 ЗК України.

У свою чергу, слід зазначити, що у разі неможливості поділу будинку на окремі домоволодіння, його співвласники відповідно до ст. 89 ЗК України всі разом звертаються із клопотанням про передачу земельної ділянки у спільну власність для обслуговування будинку в межах норм безоплатної приватизації.

Вказані покликання корелюються з ч. 3 ст. 358 ЦК України

Враховуючи викладене, у відповідача ОСОБА_2 були відсутні підстави для отримана згаданої вище земельної ділянки у приватну власність в цілому, оскільки співвласником будинковолодіння, розташованого на ній, також є позивач, а частки у будинковолодінні не виділені в натурі.

У зв`язку з наведеним, позовна вимога про визнання недійсним та скасування спірного державного акту підлягає до задоволення.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним та скасування рішення Оброшинської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 322 від 16 грудня 2009 року в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Як вбачається з рішення Оброшинської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 322 від 16 грудня 2009 року, яке надане стороні позивача Архівним відділом у м. Пустомити Архівного управління Львівської РДА, земельна ділянку площею 0,1245 га за адресою АДРЕСА_1 , відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність не передавалася.

Водночас, у технічній документації із землеустрою по видачі державного акту на земельну ділянку кадастровий № :01:004:0276, наявна виписка із рішення Оброшинської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 322 від 16 грудня 2009 року, згідно якої ОСОБА_2 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,1245 га за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, виписка із рішення Оброшинської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 322 від 16 грудня 2009 року, яка міститься у технічній документації із землеустрою по видачі державного акту на земельну ділянку ОСОБА_2 , не відповідає змісту самого рішення, яким не вирішувалося питання про передання у приватну власність ОСОБА_2 згаданої земельної ділянки.

З огляду на зазначене, підстави для визнання недійсним та скасування згаданого рішення в частині передання ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки відсутні.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, частково знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково і визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 555614 від 13 травня 2010 року, згідно якого ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1245 га, кадастровий № :01:004:0276, розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню 992 грн. 40 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13 81, 82, 89, 141, 259, 262, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 358, 377 ЦК України, ст.ст. 89, 120, 121, 152, 155, 166 ЗК України,

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 555614 від 13 травня 2010 року, згідно якого ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1245 га, кадастровий № :01:004:0276, розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мусієвський В.Є.