Справа № 148/520/23
Провадження №2-о/148/41/23
УХВАЛА
про залишення позовної заяви без руху

23 березня 2023 року м. Тульчин

Суддя Тульчинського районного суду Вінницької області Штифурко Л.А., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Управління соціального захисту населення Тульчинської районної військової адміністрації про встановлення юридичного факту,-

встановив:
Заявник звернувся в суд з вказаною вище заявою.
Ознайомившись з формою та змістом заяви, встановлено, що вона не відповідає вимогам ст.ст. 175, 318 ЦПК України з наступних підстав.
Відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
Згідно п. 5 ч. 3 ст.175 та ч. 5 ст.177 ЦПК України позивач у позовній заяві має зазначити докази, що підтверджують вказані ним обставини, а також додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
За змістом ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, зокрема, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.
Відповідно до частини другої статті 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення розглядаються в порядку окремого провадження.
Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Факти, які можуть бути встановлені судом, визначено в ч.1ст. 315 ЦПК України. Частина друга даної статті передбачає, що даний перелік не є вичерпний, і у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження №14-567цс18), справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Отже, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. У порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Звернувшись із данною заявою в суд, ОСОБА_1 вказує на те, що встановлення факту постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 необхідне йому для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в порядку, визначеному ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовчу та мобілізацію», та що встановити цей факт в позасудовому порядку неможливо, оскільки законом не визначеного іншого порядку його встановлення.
Однак з такими доводами заявника неможливо погодитись, адже нормами ЗУ «Про соціальні послуги», на які він посилається в своїй заяві, врегульовано питання оформлення статусу особи, яка надає соціальні послуги догляду на непрофесійній основі.
Так, пунктом 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про соціальні послуги» визначено, що надавачами соціальних послуг, зокрема, є фізичні особи, які включені до розділу «Надавачі соціальних послуг» Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.
Пунктом 3 ч. 6 ст. 13 указаного Закону встановлено, що для фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього закону, передбачена можливість надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачем соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки, та є громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями, проте, для отримання відповідного статусу, надавач та отримувач соціальних послуг повинні бути включені до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, незалежно від того, претендує надавач соціальної послуги на отримання компенсації від держави чи ні.
Отже, порядок встановлення факту здійснення фізичною особою догляду за особою, яка потребує постійного догляду, визначений відповідним законодавством, а саме нормами ЗУ «Про соціальні послуги».
Встановлення данного факту в судовому порядку можливе у разі відсутності документа про його підтвердження, виданого органами виконавчої влади, виконкомами міських, сільських і селищних рад, іншими організаціями, чи в разі відмови у його видачі та при одержанні документа, що не підтверджує факт постійного догляду за особою.
Однак доказів, які підтверджують те, що заявник підлягає призову на військову службу, що він звертався до відповідних державних органів для отримання документа для підтвердження факту, що факт постійного догляду заявника за матір`ю, яка потребує постійного догляду, заперечується чи не визнається заінтересованими особами, вказаними

заявником в заяві, не зазначено та не додано до заяви. Як і не зазначено причин неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт. Вказане свідчить про те, що заявником не вичерпано можливостей (не вчинено дій), визначених законом, для позасудового порядку підтвердження факту, що ставить під сумнів правильність обраного способу підтвердження наявності неоспорюваних прав.
За таких обставин вважаю, що заяву слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення недоліків.
На підставі викладеного, керуючись ч.ч. 1, 2 ст. 185, ч.3 ст. 294, ст. 318, ЦПК України, суддя,-
постановив:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Управління соціального захисту населення Тульчинської районної військової адміністрації про встановлення юридичного факту - залишити без руху до усунення недоліків.
Надати заявнику строк для усунення указаних в ухвалі недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали.
Роз`яснити, що в разі усунення недоліків заяви у встановлений судом строк, заява вважається поданою в день первісного її подання до суду, інакше - заява вважається неподаною та підлягає поверненню.
Ухвала суду оскарженню не підлягає.
Суддя Л.А.Штифурко