КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/8449/20 Головуючий 1 інстанція - Яковлєва Л.В.,
Провадження № 22-ц/824/1883/2023 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Сліпченка О.І.

за участю секретаря: Лободи Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2022 року у справі за позовом Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Громадська організація «Садівницьке товариство «Економіс» про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішення та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення,-

ВСТАНОВИВ:

26 жовтня 2020 року керівник Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держзем-агентства у Київській області № 10-1524/15-15-сг від 26 лютого 2015 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 , на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 22979333 від 20 липня 2015 року, з одночасним скасуванням запису про право власності (номер 10555163) та усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :04:006:1704, загальною площею 0,1000 га, шляхом її повернення на користь Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Вимоги обґрунтовувано тим, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області №10-1524/15-15-сг від 26 лютого 2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 , на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, та надано у власність вказаної особи земельну ділянку загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:006:1704 для індивідуального садівництва із земель державної власності на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

На підставі вищезазначеного наказу Головного управління Держземагентства у Київській області відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:1704 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На даний час, відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником земельної ділянки із кадастровим номером :04:006:1704 є ОСОБА_1 .

Проте, наказ ГУ Держземагентства у Київській області №10-1524/15-15-сг від 26 лютого 2015 року виданий з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню, оскільки спірна земельна ділянка із кадастровим номером :04:006:1704 накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу озера Острівки (Млинне), що знаходиться в заплавній частині річки Дніпро.

Прокурор зазначив, що відповідно інформації Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України за № 01-12/732 від 15 серпня 2019 року встановлено, що озеро Острівки (Млинне) знаходиться в заплавній частині річки Дніпро і відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення згідност. 5 Водного кодексу України. Також, за змістом вимогст. 88 Водного кодексу Україниприбережна захисна смуга вказаного об`єкту водного фонду повинна складати 100 метрів. При цьому, управління не має можливості надати картографічні матеріали з відображенням місця розташування земельної ділянки та прибережної захисної смуги водного об`єкту.

Згідно інформації та схеми розташування земельних ділянок з внесенням охоронної зони озера Острівки (Млинне), наданої Товариством з обмеженою відповідальністю «АРМУКРЗЕМГІРОЕКТ» наведеної у листі № 18 від 16 вересня 2019 року, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :04:006:1704 розташована у межах прибережної захисної смуги озера Острівки (Млинне).

Таким чином, виходячи із інформації Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра та ТОВ «АРМУКРЗЕМГІРОЕКТ» спірна земельна ділянка фактично розташована в межах прибережної захисної смуги озера Острівки (Млинне), яке знаходиться в заплавній частині річки Дніпро та відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення належать до категорії земель водного фонду та не можуть бути передані у приватну власність громадян.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2022 року позов Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Громадська організація «Садівницьке товариство «Економіст» про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішення та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення, - задоволено.

Визнанонезаконним та скасовано наказ Головного управління Держземагентства у Київській області № 10-1524/15-15-сг від 26 лютого 2015 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, індексний номер: 22979333 від 20 липня 2015 року, з одночасним скасуванням запису про право власності номер 10555163.

Усунено перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :04:006:1704, загальною площею 0,1000 га, шляхом її повернення на користь Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Стягнутоз Головного управління Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури сплачений судовий збір по 3153 (три тисячі сто пятдесят три) гривні 00 (нуль) копійок з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подано апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням усіх обставин справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) є неналежним відповідачем у даній справі, а отже суд першої інстанції повинен був відмовити у позові до неналежного відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області №10-1524/15-15-сг від 26 лютого 2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 , на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, та надано їй у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:006:1704 для індивідуального садівництва із земель державної власності на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

На підставі вищезазначеного наказу Головного управління Держземагентства у Київській області відомості про земельну ділянку із кадастровим номером :04:006:1704 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 08).

Рішенням державного реєстратора проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с/рада Гнідинська, кадастровий номер земельної ділянки :04:006:1704, за суб`єктом: ОСОБА_1 ,форма власності: приватна, розмір частки: 1.

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником земельної ділянки із кадастровим номером :04:006:1704 є ОСОБА_1 .

З інформації, наданої Басейновим управлінням водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України за № 01-12/732 від 15 серпня 2019 року, вбачається, що озеро «Острівки» (Млинне) знаходиться в заплавній частині р. Дніпро, озеро відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення відповідно ст.5 Водного кодексу України. Прибережна захисна смуга повинна складати 100 метрів відповідно ст. 88 Водного кодексу України.

З відповіді ТОВ «АРМУКРЗЕМПРОЕКТ» за № 18 від 16 вересня 2019 року вбачається, що за результатами співставлення каталогів координат земельних ділянок, вказаних у запиті, а також даними публічної кадастрової карти України, встановлено факт знаходження земельних ділянок, в тому числі з кадастровим номером :04:006: 1704, в 100 метровій прибережній захисній смузі озера Острівки.

Державне агентство водних ресурсів України листом від 19 лютого 2018 року повідомило голову СТ «Економіст» Кокот С.О., на його запит про те, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території Гнідинської селищної ради Бориспільського району щодо земельних ділянок, в тому числі ділянки із кадастровим номером :04:006:1704, на погодження до Агентства не надходили.

Міністерство екології та природних ресурсів України листом від 26 лютого 2018 року повідомило СТ «Економіст» про те, що міністерство не має інформації щодо землевід-ведення ділянки із кадастровим номером :04:006:1704.

З висновку експерта Науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення земельно-технічного дослідження від 01 вересня 2021 року за № 20619/21-41 встановлено, що межі земельної ділянки із кадастровим номером :04:006:1704 накладається на землі водного фонду, а саме : площею 0,0270 га на водне плесо, площею 0,0730 га на прибережну захисну смугу озера та дренажного каналу.

Земля, згідно ч. 1 ст. 13 Конституції України, яка знаходиться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За ч.1-3 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподар-ських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 15-1 ЗК України передбачено, що до повноважень центрального органу виконав-чої влади, який реалізує державну політику у сфері земельних відносин належить, зокрема ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, проведення державної експертизи землевпорядної документації, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, наділені повноваженням передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у власність або користування для всіх потреб.

За змістом ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського. Ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України.

Статтею 19 ЗК України регламентовано, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, до яких відносяться і землі водного фонду.

Відповідно ч. 1 ст. 58 ЗК України, ст. 4 Водного кодексу Українидо земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Отже, в силу імперативних приписів закону до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Згідно ст. 4,85 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смутами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

За приписами ст. 59 ЗК України встановлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Цією ж статтею встановлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади.

Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування. Разом з тим, передача у приватну власність земель водного фонду для індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово, й зокрема у справі за №504/2864/13 звертала увагу на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст.59 цього Кодексу.

Аналогічний висновок зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі за № 487/10128/14-ц (п.80), від 22 листопада 2018 року у справі за № 504/2864/13-ц (п.70), від 22 травня 2018 року у справі за №469/1203/15-ц.

Згідно ч. 2ст. 58 ЗК України земельним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду шляхом встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм.

Частинами 1, 2 ст. 88 Водного кодексу України визначено, що з метою охорони поверхне-вих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер -100 метрів.

Аналогічні нормативи містяться й у додатку № 13 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затвердженихнаказом Міністерства охорони здоров`я України за № 173 від 19 червня 1996 року(в редакції від 02 жовтня 2009 року).

Отже, з аналізу вищезазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що землі під водними об`єктами, а також прибережні захисні смути вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян аргіогі, оскільки імперативно обмежені у цивільному обороті та на них поширюється окремий, чітко визначений законодавством порядок і способи використання.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (ст. 88 Водного кодексу України), а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом (дана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі за № 469/1393/16-ц, Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі за № 6-16 цс14 та від 24 грудня 2014 року у справі за № 6-206цс14).

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі за №469/1393/16-ц зазначено, що «системний аналіз норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки, за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги, необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08 травня 1996 року.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених уст. 59 ЗК України, суперечить нормам ст. 83,84цього Кодексу.

Відповідна позиція також неодноразово відображена у постановах Верховного Суду України (зокрема, від 21 травня 2014 року у справі за № 6-14цсі4, від 03 листопада 2015 року у справі за № 810/2041/14) та Великої Палати Верховного Суду (зокрема, від 15 травня 2019 року у справі за № 372/2180/15, від 30 січня 2019 року за № 357/9328/15).

У ст. 256, ч. 1 ст. 257 ЦК України зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 260 ЦК України визначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленимистаттями 253-255 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням норм Земельного та Водного кодексів України розглядається як непов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

Відтак, позовна вимога про витребування земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Зазначена правова позиція наведена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі за № 487/10128/14-ц, постанові від 28 листопада 2018 року у справі за № 504/2864/13-ц, постанові від 04 липня 2018 року у справі за № 653/1096/16-ц, постанові від 07 квітня 2020 року у справі за № 372/1684/14-ц.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що належними та допустимими доказами позивачем доведено, що земельна ділянка із кадастровим номером :04:006:1704, що належить ОСОБА_1 , відноситься до земель водного фонду, її частина площею 0,0814 га накладається на землі водного фонду, а саме : площею 0,0270 га на водне плесо, площею 0,0730 га на прибережну захисну смугу озера та дренажного каналу. Вказана ділянка за чинним законодавством не може бути передана у приватну власність громадян. Іншими учасниками справи не надано жодних інших доказів або доводів, які б суперечили наведеному або спростовувували їх.

Судом встановлено, що Головним управлінням Держземагентства у Київській області порушені вимоги ст. 19,20,58,59,60,61 Земельного кодексу України, ст. 4,58,88,89 Водного кодексу України, п.п.1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 486 від 08 травня 1996 року, при винесенні наказу № 10-1524/15-15-сг від 26 лютого 2015 року.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, а саме позовних вимог пред`явлених Київською обласною державною адміністрацією до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), колегія суддів зазначає наступне.

Так, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Приписами частини другої статті 16 цього Кодексу визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна або припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади (органу місцевого самоврядування), які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагенства у Київській області №10-1524/15-15-сг від 26 лютого 2015 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 , на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області; скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер 22979333 від 20 липня 2015 року з одночасним скасуванням запису про право власності номер 10555163, усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:006:1704 шляхом її повернення на користь Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 до усіх відповідачів у справі, зокрема і до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Так, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи по суті спору, а не на стадії відкриття провадження. Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову до такого відповідача.

Зі змісту заявлених позивачем вимог вбачається, що право ОСОБА_1 , на володіння, розпорядження та користування спірною земельною ділянкою не визнається та оспорюється в судовому порядку попереднім її власником - Київською обласною державною адміністрацією із залученням до участі у справі у якості відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Так, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Частиною першою статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі документів, які підтверджують безспірність факту набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації є лише офіційне підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речового права.

Визнання права на користування земельною ділянкою, яке не визнається або оспорюється іншими особами, є одним із способів захисту права на земельну ділянку, передбачених частиною третьою статті 152 ЗК України, що реалізовується шляхом подання позову до особи, яка таке право не визнає чи оспорює.

Спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна.

Із матеріалів справи вбачається, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), згідно з положеннями статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав та розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, подані особами, які не визнають або ж оспорюють набуття, зміну чи припинення заявником речового права.

Отже, державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження.

Відтак, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судомнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду щодо їх оцінки.

Рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 08.02.2023

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко