Справа № 447/1064/22 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/2674/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року м.Львів

Справа № 447/1064/22

Провадження № 22ц/811/2674/22

Провадження № 22ц/811/3009/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянув справу за апеляційними скаргами ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 вересня 2022 року та додаткове рішення цього суду від 3 листопада 2022 року, ухвалені у м.Миколаєві у складі судді Головатого А.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» про стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

встановив:

16 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 4 жовтня 2021 року його звільнено з посади механіка ремонтно-транспортної дільниці ТзОВ «Енергія-Новий Розділ», яку він обіймав із 14 липня 2004 року по 4 жовтня 2021 року. Вказує, що при звільненні відповідач не виплатив усіх сум, що йому належать (заробітну плату у розмірі 45 605,97 грн.). Йому (позивачу) було виплачено відповідачем кошти у розмірі 11 605,97 грн. Просить суд стягнути з ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у розмірі 34 000 грн., оскільки вважає таку суму безспірною, у зв`язку із визнанням цього відповідачем і надання ним довідки про таке. Також просить стгнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 78 706,82 грн. При цьому посилається на те, що суд на підставі статті 117 КЗпП України повинен стягнути на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо відповідач не доведе відсутності в цьому своєї вини, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Вказує, що заходи досудового врегулювання спору не проводилися. Крім того, просить стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 21 вересня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 25 000 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 155 174,34 грн. Проведено розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 3 листопада 2022 року стягнуто з ТОВ «Енергія-Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн.

Рішення та додаткове рішення оскаржує ТзОВ «Енергія-Новий Розділ». Вказує, що позивачу повністю виплачена заробітна плата на його картковий рахунок, зокрема 26 вересня 2022 року перераховано 1 000 грн.; 6 жовтня 2022 року перераховано 24 000 грн., що підтверджується довідкою. Зазначає, що ТОВ «Енергія-Новий Розділ» не спроможне було своєчасно розрахуватися з позивачем з незалежних від товариства причин і вважає, що вина відповідача у не проведенні при звільненні розрахунку з ОСОБА_1 відсутня. Вважає, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 155 174,34 грн. є несправедливим як щодо роботодавця так і третіх осіб, оскільки це ще більше унеможливить виплату заробітної плати працівникам, проведення розрахунку із звільненими працівниками і негативно відобразиться на наданні комунальних послуг споживачам. Щодо додаткового рішення вказує, що позивачем на час винесення додаткового рішення не надано підтверджуючих документів про перерахування адвокату Бідак О.О. суми 12 000 грн. за правничу допомогу, не долучено такі документи по позовної заяви та до заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Просить скасувати рішення та додаткове рішення, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та звільнений з посади механіка ремонтно-транспортної дільниці таб. №745 з 4 жовтня 2021 року за угодою сторін згідно пунктом 1 статті 36 КЗпП України (наказ №75-к від 4 жовтня 2021 року).

Відповідно до копії довідки (вих. №7) від 17 лютого 2022 року ТзОВ «Енергія-Новий Розділ», станом на 1 листопада 2021 року заборгованість відповідача перед позивачем становила 45 605,97 грн., станом на 1 лютого 2022 року заборгованість становила 37 000 грн. Відповідачем було виплачено позивачу 8 605,97 грн. з 5 листопада 2021 по 24 січня 2022 року.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, у серпні 2021 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 14 341,84 грн., а у вересні 2021 року - 12 782,35 грн.

Ухвалами слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року у справі №760/32373/18 та від 30 серпня 2019 року у справі №760/24817/19 на рахунки відповідача накладено арешт у виді заборони розпорядження та здійснення видаткових операцій в межах суми 804 892 343,78 грн.

Судом встановлено, що відповідач частково проводив розрахунок із позивачем, що підтверджено відповідними довідками.

Згідно довідки ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» №1172 від 19 вересня 2022 року заборгованість перед позивачем з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, становить 25 000 грн.

Посилаючись на вимоги статей 47,116,117 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення належних позивачеві сум при звільненні, що складають заборгованість, та застосування спеціального заходу відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Судом першої інстанції встановлено, що при звільненні позивача йому не сплачені кошти, частина яких сплачена під час провадження у цій справі. На час ухвалення оскаржуваного рішення несплаченими залишилися 25 000 грн. Зазначені кошти стягнуто оскаржуваним рішенням.

Разом з тим, належить зазначити, що на час звернення з апеляційною скаргою про перегляд оскаржуваного рішення, відповідач повністю сплатив заборгованість по належних позивачеві при звільненні коштах в розмірі 25 000 грн. Відтак, належить зробити висновок, що оскаржуване рішення в частині стягнення цих коштів до виконання не підлягає.

Щодо позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи, - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При обчисленні середнього заробітку суд керувався ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Суд першої інстанції провів розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 5 жовтня 2021 року по 21 вересня 2022 року з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» та статті 73 КЗпП України з урахуванням змін від 15 березня та 1 липня 2022 року, Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» і визначив такий у розмірі 155 174,34 грн. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що до стягнення із відповідача в користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у вказаному розмірі.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині щодо розміру відповідальності за затримку розрахунку перед позивачем при його звільненні з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

?розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

?період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

?ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

?інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Верховний Суд зазначає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої статтею 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Верховний Суд вирішив, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, є кошти, необхідні для збереження рівня життя працівника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року (справа №480/3105/19, провадження №К/9901/5696/20) у частині виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку зазначила, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

У справі №480/3105/19 Верховний Суд дійшов висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату належних позивачеві при звільненні сум становить 155 174,34 грн.

Є встановленим, що заборгованість про заробітній платі перед позивачем становила 45 605,97 грн., яка частково сплачена при розгляді справи судом першої інстанції. На час перегляду рішення районного суду в апеляційному суді заборгованість сплачена відповідачем у повному обсязі, що підтверджується довідкою ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» №1394 від 18 жовтня 2022 року, та свідчить про те, що відповідач вживав заходів для усунення порушень строків проведення розрахунків з позивачем при його звільненні.

Колегія суддів враховує, що згідно ухвал слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 у справі № 760/32373/18 та від 30 серпня 2019 року у справі №760/24817/19 на рахунки відповідача накладено арешт у виді заборони розпорядження та здійснення видаткових операцій в межах суми 804 892 343,78 грн., від чого залежала своєчасність проведення розрахунку з позивачем при звільненні.

Відтак, суд прийшов до висновку, що відповідач вживав заходи для зменшення і виплати позивачеві всієї заборгованості з урахуванням свого фінансового стану, а також того, що на його рахунки було накладено арешти, що унеможливлювало вчасне проведення виплат. Також суд враховує, що із запровадженням воєнного стану в країні зменшилося надходження оплат населення за отримані житлово-комунальні послуги, які надає відповідач, що негативно впливає на його господарську діяльність.

Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 30 000 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відтак, оскаржуване рішення підлягає зміні.

Оскаржуване додаткове рішення мотивовано наступним.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Вказана справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, однак, представник відповідача протягом усього розгляду справи у судові засідання не з`являвся, подавав клопотання про відкладення судових засідань у зв`язку із введенням на всій території України воєнного стану, водночас, подавав відзив та долучав документи у справі, у зв`язку з наведеним та неявкою сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини другої статті 247 ЦПК України.

Відповідно до статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх фактично сплачено стороною.

Згідно ордеру на надання правової допомоги серії ВС №1141934, адвокат Бідак О.О. є представником ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №01/01/22 від 17 січня 2022 року.

На підтвердження факту отримання відповідачем послуг адвоката та понесення ним витрат, представником позивача долучено до справи ордер, договір про надання професійної правової допомоги №01/01/22 від 17 січня 2022 року, акт №23/09/2022 від 23 вересня 2022 року здачі-приймання робіт (надання послуг), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Бідак О.О. на виконання договору №01/01/22.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що представником позивача було обґрунтовано вимоги з приводу стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підтверджують понесення відповідачем витрат на правничу допомогу у зазначеному у заяві розмірі, дії адвоката відповідають умовам такого договору, а тому суд стягнув з відповідача на користь позивача судові витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі, виходячи із наступного.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року (справа № 904/4507/18) вказує на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Враховуючи наведене, колегія суд вважає, що заявлені витрати на правову допомогу є не співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому додаткове рішення належить змінити.

З урахуванням встановленого колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про стягнення з ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» витрат на професійну правову допомогу в розмірі 4 000 грн.Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності, необхідності таких витрат, розумності їхнього розміру. Судом апеляційної інстанції враховано, що адвокат не приймала участь у судових засіданнях суду першої інстанції, а також загальні засади цивільного законодавства та критерії такого відшкодування.

Керуючись: ст. ст. 141, 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 вересня 2022 року в частині стягнення з ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 155 174,34 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія - Новий Розділ» (81652, Львівська область, м.Новий Розділ, вул. Грушевського, буд. 37, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 30 000 (тридцять тисяч) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В решті рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 3 листопада 2022 року змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» (81652, Львівська область, м. Новий Розділ, вул. Грушевського, буд. 37, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 14 лютого 2023 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: _______________ Мікуш Ю.Р. ______________ Р.В. Савуляк