Провадження № 2/638/162/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2023 року м.Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Щепіхіної В.В.,

при секретарі Рєзнік І.П.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ Банк «Золоті Ворота», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт», третя особа ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у листопаді 2017 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ПАТ Банк «Золоті Ворота», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, а саме просить суд: визнати недійсним договір №163 від 20.04.2017 року, укладений між ПАТ Банк «Золоті Ворота» та ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» без застосування наслідків недійсності правочину. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота» та ОСОБА_1 було укладено договір №573 про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові грошові кошти (кредит) у розмірі 1582000, 00 грн., а позичальник повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у строки та розмірах, визначених договором. В забезпечення виконання вказаного договору, 15.10.2008 року було укладено іпотечні договори між банком та ОСОБА_2 , а також між банком та ОСОБА_3 . 14.09.2017 року позивачу стало відомо про укладання між ПАТ Банк «Золоті Ворота» та ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» договору №163 про відступлення права вимоги від 20.04.2017 року, предметом якого є відступлення права вимоги за договором №573 про надання споживчого кредиту від 15.10.2008 року. Договір про відступлення права вимоги №163 є недійсним, адже він є удаваним правочином, вчиненим сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору факторингу. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.07.2010 року з позивача стягнуто на користь банку заборгованість у розмірі 2181790, 01 грн., а тому з цієї дати правовідносини між ним та позикодавцем стали публічно-правовими, та пов`язаними з виконанням судового рішення від 01.07.2010 року. За оспорюваним правочином розмір права вимоги, що відступається банком на користь нового кредитора становить 4146971, 91 грн. Відповідачі уклали договір в порушення статті 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України, ст. 1078 ЦК України щодо вимоги, яка має публічно-правовий характер. Договір суперечить ст.1079 ЦК УКраїни, що у відповідності до ст.203, 216 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Матеріали справи містять письмові заперечення відповідача Публічного акціонерного товариства Банк «Золоті Ворота», згідно яких банк просить суд відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що грошове зобов`язання за кредитним договором №573 від 15.10.2008 року ні ОСОБА_1 , ні його поручителями, в тому числі майновими, не виконані, а кредит не погашений. Розмір права вимоги розрахований за даними бухгалтерського обліку банку на день відступлення права вимоги 20.04.2017 року та враховував всі погашення, що відбувались за даним договором, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Кредитне зобов`язання ОСОБА_1 не припинилося ні належним виконанням, ні з інших підстав, дана обставина дала підстави Уповноваженій особі Фонду на ліквідацію банку реалізувати права вимоги за таким зобов`язанням, як активу банку, іншій особі в порядку та на умовах, визначених спеціальним законодавством, що регламентує процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку. Оспорюваний договір є договором купівлі-продажу та не відноситься до договору факторингу, крім того спірні правовідносини виникли з цивільних (договірних) засад та жодним чином не містять в собі ознак публічності. Отже, оспорюваний договір не містить недоліків форми та/або змісту, з якими чинне законодавство пов`язує недійсність правочину, а позовна заява не містить відомостей, в чому саме відбулося порушення прав позивача укладенням вказаного договору.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «Банк Золоті ворота» - Шилець А. Р. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки договір №163 від 20.04.2017 року про відступлення права вимоги за своїм змістом є договором відступлення прав вимоги, відповідно до якого застосовуються як положення ст. 632, 655, 656 ЦК України, так і ст. 512-519 ЦК України. Вказаний договір не має всіх обов`язкових ознак, притаманних договору факторингу, оскільки предметом договору не є надання фінансової послуги за плату, договором не передбачено не тільки повернення фінансування фактору а й розміру та порядку оплати клієнтом наданої фактором фінансової послуги, договір не містить визначених Законом №2664-ІІІ умов, а мета договору не полягає у наданні фактором та отримання клієнтом фінансової послуги, а полягає у відступленні (переданні) права вимоги. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання із прийняттям судового рішення, не припиняє грошових зобов`язань боржника та не звільняє його від відповідальності за порушення строків розрахунків. Позивачем не доведено, в чому полягає порушення його прав. Адже фактично був замінений лише кредитор в існуючому зобов`язанні.

Від відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт» відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надходило.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Також матеріали справи містять письмові пояснення ОСОБА_2 , згідно яких предметом оскаржуваного договору є право вимоги в обсязі, більшому ніж тому, що дійсно мав первісний кредитор на момент переходу цих прав, тобто частини вимог, які відступалися за оскаржуваним договором, в дійсності не існувало. Вказане свідчить про оскаржуваний правочин є недійсним.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Також ОСОБА_3 надав письмові пояснення, згідно яких на момент укладення оспорюваного правочину ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» не було включено до Державного реєстру фінансових установ, тобто оспорюваний правочин суперечить приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу, а тому він підлягає визнанню недійсним.

Суд, дослідивши доводи учасників процесу, викладені у письмових заявах по суті справи, та надані під час судового розгляду, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

15 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Золоті Ворота», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота», та ОСОБА_1 укладено договір №573 про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов`язався 15.10.2008 року надати позичальникові грошові кошти (кредит) у розмірі 1582000, 00 грн. шляхом видачі готівки через касу банку з позичкового рахунку № НОМЕР_1 , а позичальник зобов`язався на умовах, передбачених договором, повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів у розрізі сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань позичальника за кожним платіжним періодом з розписом сукупної вартості кредиту, але у будь-якому випадку в термін, не пізніше 13.04.2009 року та сплатити проценти за користування ним за ставкою 25, 9 % річних (Т. 1, а. с. 6-7).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.07.2010 року позов Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» заборгованість за кредитним договором від 15.10.2008 року №573 в сумі 2181790, 01 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат (справа №2-1651/09, головуючий суддя Наумова С. М.).

07.04.2017 року були проведені відкриті торги (аукціон) з продажу прав вимоги за договором №573 від 15.10.2008 року (кредит фізичної особи із забезпеченням), номер лоту Q82863b2453, власник активів АТ «Банк Золоті Ворота». Оператором електронного майданчика ТОВ «Держзакупівлі.Онлайн» сформовано протокол електронних торгів №UА-ЕА-2017-03-29-000038-с, статус електронних торгів: торги відбулись, переможець електронних торгів: учасник Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт» (Т. 1, а. с. 40-45).

За умовами підписаного 07.04.2017 року протоколу електронного аукціону №UА-ЕА-2017-03-29-000038-с, переможець електронних торгів зобов`язується провести повний розрахунок з продавцем та підписати договір купівлі-продажу придбаного активу (майна) протягом 10 робочих днів з дня завершення електронних торгів.

20 квітня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті Ворота» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт» укладено договір №163 про відступлення прав вимоги, згідно пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до: фізичної особи позичальника, фізичних осіб іпотекодавців та юридичної особи заставодавця, зазначених у додатку №1 до цього договору, надалі за текстом боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитним договором, договорами іпотеки та договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку №1 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором (Т. 1, а. с. 30-33).

Згідно додатку №1 до договору №163 про відступлення прав вимоги від 20.04.2017 року, який містить реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, вбачається, що до таких договорів в тому числі належать: 1) договір №573 про надання споживчого кредиту від 15.10.2008 року, з урахуванням змін до нього, укладений між Акціонерним комерційним банком «Золоті Ворота» та ОСОБА_1 ; 2) іпотечний договір №08-253 від 15.10.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н. В., р. №4720, укладений між Акціонерним комерційним банком «Золоті Ворота» та ОСОБА_3 ; 3) копія виконавчого напису до іпотечного договору №08-253 від 15.10.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н. В., р. №4720, вчиненого 08.04.2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бистрицькою А. П., р. №напису 454; 4) іпотечний договір №08-251 від 15.10.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н. В., р. №4724, укладений між Акціонерним комерційним банком «Золоті Ворота» та ОСОБА_2 ; 5) іпотечний договір №08-252 від 15.10.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н. В., р. №4722, укладений між Акціонерним комерційним банком «Золоті Ворота» та ОСОБА_2 ; 6) договір застави №08-254 від 16.10.2008 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «Золоті Ворота» та Приватною фірмою «Мінкан»; 7) договір застави №08-255 від 16.10.2008 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «Золоті Ворота» та Приватною фірмою «Мінкан». Розмір прав вимоги, що відступаються банком на користь нового кредитора згідно умов цього договору станом на 20.04.2017 року становить 4146971, 91 грн. (Т. 1, а. с. 34-35).

Як вбачається із листа Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» від 21.04.2017 року за вих. №284, боржнику ОСОБА_1 , іпотекодавцям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також заставодавцю ПФ «Мінкан» направлялось повідомлення про укладення між Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті Ворота» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт» договору №163 про відступлення прав вимоги, однак боржником вказане повідомлення не отримано, причина «за закінченням терміну зберігання поштового відправлення» (Т. 1, а. с. 39-40).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України №781 від 04.12.2014 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота», виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 05.12.2014 року №142 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Золоті Ворота» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк Золоті Ворота», та призначено уповноважену особу на ліквідацію АТ «Банк Золоті Ворота».

Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.11.2017 року №5152 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Банк Золоті Ворота», продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Банк Золоті Ворота» на один рік по 04.12.2018 року включно (Т. 1, а. с. 50).

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є нормативно-правовим актом, яким встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування, порядок виплати Фондом гарантування відшкодування за вкладами, а також яким регулюються відносини між Фондом гарантування, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду гарантування щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, у спорах пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду, з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом (п.п. 2, 4, 9 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Згідно ч.1-3 статті 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку.

Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положенням про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування №2 від 05.07.2012 року, Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №388 від 24.03.2016 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 року.

Відповідно до частини 6 статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку, що відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт» мав право, як юридична особа, брати участь в електронних торгах із продажу права вимоги за вищевказаним кредитним договором із забезпеченням.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частина друга зазначеної статті визначає - якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Верховний Суд України у пункті 25 Постанови Пленуму від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати , що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто, відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу, як кредитної операції, міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Таким чином, ЦК України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, це, зокрема правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна здійти висновку щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.

Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України, статтею 350 ГК України, частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах, визначений у статті 1054 ЦК України. Такими є банк або інша фінансова установа.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України)).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18).

Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

На момент укладання спірного договору ПАТ «Банк Золоті Ворота» перебувало у процедурі ліквідації, а тому реалізація його активів здійснювалась на відкритих торгах (аукціоні) шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання відповідно до норм Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-IV «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон №4452-IV), пункту 5.11 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку та нормативно-правових актів Фонду.

Так, відповідно до вищезазначеного пункту 5.11 (пункт 5.11 глави 5 розділу V із змінами, внесеними згідно з Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2526 від 21.11.2016) реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу.

Із встановлених під час судового розгляду обставин вбачається, що за результатами торгів ПАТ «Банк Золоті Ворота» визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржником зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу.

За результатами перегляду судових рішень у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21) 16 березня 2021 року Велика Палата ВС дійшла висновку, що попередній кредитор перебуває у процедурі ліквідації, тому продаж прав вимоги за кредитним договором та іпотечним договором новому кредитору, не є фінансуванням банку новим кредитором. Також судом зазначено, що договір укладено на підставі проведеного аукціону (торгів) за результатами якого банк визначив переможця та продав йому право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальним зобов`язанням. Такими чином, предметом договору є відступлення прав вимоги за плату. Метою є отримання коштів для розрахунку банку зі своїми кредиторами в процесі ліквідації.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку сформованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі 465/646/11, конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній власник банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, ТОВ «ФК Горизонт» мало право брати участь в електронних торгах із продажу права вимоги за кредитним договором та іпотечними договорами.

Так, ПАТ «Банк Золоті ворота», що перебував у процедурі ліквідації, відступило новому кредитору ТОВ «ФК Горизонт» права вимоги до боржника за кредитним та забезпечувальними договорами, при цьому за умовами вказаного договору сторони домовились, що новий кредитор зобов`язався сплатити банку грошові кошти за відступлення права вимоги, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що між ПАТ «Банк Золоті ворота» та ТОВ «ФК Горизонт» дійсно було укладено саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу, як помилково вважає позивач. Вказаний правочин є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

За правилами ст.ст. 514, 516, 517 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом; заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням; первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

З матеріалів справи вбачається, що після укладення договору про відступлення права вимоги №163 від 20.04.2017 позивачу направлявся лист-повідомлення за підписом уповноваженої особи ФГВ ФЩ на ліквідацію АТ «Банк «Золоті Ворота» (вих.№284 від 28.04.2017) з інформацією про початок процедури ліквідації відповідача 1 та про укладення спірного договору, за яким право вимоги відповідача 1 за кредитними зобов`язаннями позивача та права вимоги за зобов`язаннями із його забезпечення перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Горизонт» (відповідача 2). Вказаний лист був направлений рекомендованим поштовим відправленням.

Відповідно до ч.1 ст.518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Доказів висування проти вимоги нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Горизонт» заперечень після надіслання повідомлення або на момент пред`явлення новим кредитором вимог позивач не надав. Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів виконання частково або в повному обсязі обов`язків за кредитним договором перед первісним кредитором на момент укладення спірного договору або перед новим кредитором після його укладення.

За приписами ст. 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних та допустимих доказів того, що Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті Ворота», та/або Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт» в момент підписання договору про відступлення права вимоги від 20.04.2017 не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять.

Позивач в обґрунтування свої вимог посилається на те, що предметом оскаржуваного договору є право вимоги в обсязі, більшому ніж тому, що дійсно мав первісний кредитор на момент переходу цих прав, тобто частини вимог, які відступалися за оскаржуваним договором, в дійсності не існувало.

Розмір права вимоги за кредитним договором №573 від 15.10.2008 розрахований за даними бухгалтерського обліку відповідача 1 на день відступлення права вимоги 20.04.2017 з урахуванням погашень боргу позивачем, які відбувались до укладення спірного договору.

При цьому розмір заборгованості, право вимоги якої передано відповідачу 2, складається з: 1 502 000,00 грн. розмір простроченого тіла кредиту; 1 181 419,32 грн.- розмір прострочених відсотків; 1 463 552,59 грн. розмір пені.

Суд відхиляє доводи сторони позивача про те, що обсяг права вимоги за спірним договором не відповідає обсягу його зобов`язання, яке уже встановлено рішенням суду про стягнення заборгованості, з огляду на наступне.

Представник позивача в судовому засіданні визнав факт укладення 15.10.2008 кредитного договору №573 про надання споживчого кредиту між позивачем та первісним кредитором ПАТ «Банк Золоті ворота». Також, визнав заборгованість позивача за вказаним договором у розмірі 2 181 790,01 грн., яка була стягнута з останнього на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.07.2010.

Тобто, право вимоги на суму 2 181 790, 01 грн. позивачем не заперечується. Проте, позивач просить визнати недійсним правочин (відступлення права вимоги) на всю суму договору, яка включає в себе також суму, стягнуту за рішенням суду.

Суд наголошує, що тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №639/4836/17 зазначені наступні правові висновки за аналогічних правовідносин: законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18.

Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Аналіз вказаної норми та норми статті 514 ЦК України свідчить, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. Більш того, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора, а якщо він не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, то він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання (ч. 1-2 ст. 518 ЦК України).

Враховуючи вищенаведене, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що новий кредитор позбавлений можливості реалізувати відступлене йому право грошової вимоги, щодо якого спір вирішено в судовому порядку, та поза межами стягнутої судом суми боргу.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсним оспорюваного договору, а також не доведено порушення оспорюваним правочином його прав та інтересів.

Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

Відповідачами під час укладання оспорюваного договору про відступлення права вимоги були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, та вказаний договір укладений банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому такий договір не може бути віднесений до договорів факторингу, у зв`язку з чим правові підстави, передбачені ст.ст.215, 203 ЦК України, для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги відсутні

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, та обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, підстави для ухвалення рішення про задоволення позову відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 4, 5, 11-13, 81, 141, 265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 512-514, 516-517 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позова ОСОБА_1 до ПАТ Банк «Золоті Ворота», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт», третя особа ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 06.02.2023.

Суддя В. В. Щепіхіна