ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

08 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3255/22
Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/321/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: військова частина НОМЕР_1 ,

відповідач: ОСОБА_1 ,

треті особи, які на заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: військова частина НОМЕР_2 , квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігів,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2022 року у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про зобов`язання звільнити житлове приміщення,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 09 листопада 2022 року.

У С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року військова частина НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) звернулася з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила зобов`язати відповідача звільнити житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з підписанням акту приймання-передачі приміщення у десятиденний термін з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Мотивуючи заявлені вимоги, позивач зазначав, що квартиру АДРЕСА_2 надано відповідачу на підставі договору про надання в користування військовослужбовцю ЗСУ службового (штатно-посадового) житла від 10 вересня 2019 року у тимчасове користування на строк проходження ним військової служби на посаді заступника начальника штабу в/ч НОМЕР_2 . Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 27 квітня 2021 року № 97 полковника ОСОБА_1 , звільненого наказом Головнокомандувача ЗСУ (по особовому складу) від 15 квітня 2021 року з лав ЗСУ, з 27 квітня 2021 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Після звільнення відповідач у місячний строк квартиру не звільнив, чим порушив умови договору від 10 вересня 2019 року та положення Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2022 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення з передачею вказаного житлового приміщення в/ч НОМЕР_1 за актом приймання-передачі у десятиденний термін з дня набрання судовим рішенням законної сили. Компенсовано за рахунок держави в/ч НОМЕР_1 сплачений судовий збір.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до відсутності у позивача права вимоги з даним позовом, оскільки спірна квартира перебуває у державній власності МОУ, а відповідно до п. 1.4 договору про надання в користування військовослужбовцю ЗСУ службового житла будівля, в якій знаходиться службове приміщення, передана на підставі наказу МОУ від 11 червня 2019 року на праві оперативного управління в/ч НОМЕР_1 і перебуває на балансі КЕВ м. Чернігів.

Скаржник зазначає, що позивачем не надано належних письмових доказів перебування спірного приміщення на праві оперативного управління у в/ч НОМЕР_1 чи в/ч НОМЕР_2 та не надано доказів на підтвердження того, що в/ч НОМЕР_2 є органом військового управління і перебуває на забезпеченні у в/ч НОМЕР_1 .

Наголошує на тому, що виселення зі службового житла не відповідає нормам ЖК України, оскільки на нього, як учасника бойових дій та прирівняного у правах до учасника Другої світової війни, поширюються гарантії, передбачені ст. 125 ЖК України, щодо неможливості його виселення без надання іншого жилого приміщення.

Звертає увагу на відсутність у матеріалах справи наказу № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ», хоча саме він регулює відносини, які склалися між сторонами, і є підставою укладеного договору № 124 про надання у користування житлового приміщення.

ОСОБА_1 указує, що вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою приписи ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, відповідно до якої суди повинні враховувати, що втручання у право особи на повагу до житла повинно бути необхідним у демократичному суспільстві та пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У наданому відзиві позивач, не погоджуючись з аргументами, викладеними в апеляційній скарзі, та вважаючи судове рішення таким, що прийняте без порушення матеріальних та процесуальних норм, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи відзиву є аналогічними з доводами позову.

Командир в/ч НОМЕР_1 зазначає, що квартира АДРЕСА_2 на підставі наказу МОУ № 385 від 16 липня 2019 року та наказу начальника Чернігівського гарнізону № 36 від 07 серпня 2019 року була закріплена на праві оперативного управління за в/ч НОМЕР_2 , яка, перебуває на забезпеченні у в/ч НОМЕР_1 . Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 02 вересня 2019 року спірне житлове приміщення закріплено за посадою заступника начальника штабу даної в/ч.

Звертає увагу, що у рапорті відповідача, який обіймав посаду начальника командного центру заступника начальнику штабу з бойового управління в/ч НОМЕР_2 , стосовно надання службового житла міститься особисте зобов`язання звільнити житло у місячний строк у разі переміщення на іншу посаду або звільнення його з військової служби.

Наголошує, що відповідно до умов договору житлове приміщення надається військовослужбовцю саме на строк проходження ним служби, а укладення договору не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на отримане у користування житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Оскільки ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_2 , відповідно до умов договору відповідач повинен звільнити житло, що стало підставою звернення до суду.

Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, ОСОБА_1 та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов в/ч НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив з того, що полковника ОСОБА_1 15 квітня 2021 року звільнено з лав ЗСУ та з 27 квітня 2021 року виключено зі списків особового складу, проте після звільнення з військової служби у добровільному порядку житлове приміщення відповідач не звільнив, що суперечить умовам укладеного з ним договору про надання у користування службового (штатно-посадового) житла.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що наказом МОУ від 27 червня 2018 року № 395 полковника ОСОБА_1 призначено на посаду начальника командного центру заступника начальника штабу з бойового управління в/ч НОМЕР_2 .

31 січня 2019 року Міністром оборони України видано наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», відповідно до якого міністр погодився з пропозицією Головного квартирно-експлуатаційного управління ЗСУ щодо проведення у 2019 році експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ (а.с. 152).

01 лютого 2019 року начальником квартирно-експлуатаційного управління ЗСУ затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ. Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу МОУ, а в подальшому акту приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 березня 2019 року об`єкт нерухомого майна квартира АДРЕСА_2 належить на праві державної власності Міністерству оборони України, державна реєстрація відповідного речового права проведена 14 березня 2019 року (а.с. 7).

На підставі наказу МОУ від 16 липня 2019 року № 385 «Про закріплення нерухомого військового майна» квартира АДРЕСА_2 була закріплена на праві оперативного управління за в/ч НОМЕР_3 , яка є органом військового управління та перебуває на забезпеченні у в/ч НОМЕР_1 (а.с. 149-151, 70-71).

Наказом т.в.о. командира в/ч НОМЕР_2 від 02 вересня 2019 року № 225 «Про закріплення житлових приміщень за посадами» визначено закріпити квартиру АДРЕСА_2 за посадою заступника начальника штабу в/ч НОМЕР_2 (а.с. 15-16).

07 вересня 2019 року відповідачем на ім`я т.в.о. командира в/ч НОМЕР_2 подано рапорт, згідно з яким ОСОБА_1 просив надати службове (штатно-посадове) житло у м. Чернігові з сім`єю у складі 1 особи та зобов`язався звільнити службове житло у місячний строк разом з членами сім`ї у разі, зокрема, переміщення на іншу посаду або звільнення з військової служби. У рапорті зазначено, в тому числі, що відповідач та члени його сім`ї взяли участь у приватизації житла, яке знаходиться в Автономній Республіці Крим (а.с. 8-9).

10 вересня 2019 року між в/ч НОМЕР_1 в особі її командира ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладено договір № 124 надання в користування військовослужбовцю ЗСУ службового (штатно-посадового) житла (а.с. 10-12). За умовами укладеного договору в зв`язку з незабезпеченістю житлом у Чернігівському гарнізоні управитель надає користувачу на строк проходження ним служби на посаді начальника командного центру заступника начальника штабу з бойового управління для тимчасового проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з трьох кімнат загальною площею 76,4 кв.м (п.п. 1.1 п. 1 договору).

Підпунктом 7.1 п. 7 договору передбачено, що укладання цього договору не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Житлове приміщення не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, продажу, даруванню, викупу, передачі у заставу або найму у користування третім особам.

Єдиним документом, що підтверджує надання житлового приміщення користувачу та звільненням ним житлового приміщення є підписаний сторонами акт приймання-передачі приміщення, в якому зазначається стан житлового приміщення, обладнання чи іншого майна, яке знаходиться в житловому приміщенні (п.п. 7.5 п. 7 договору).

Відповідно до п.п 3.11 п. 3 договору користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом з членами сім`ї у разі звільнення з військової служби при цьому дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено). При звільненні приміщення користувач зобов`язаний передати його управителю за актом приймання-передачі в належному (не гіршому ніж на момент укладання цього договору) технічному і санітарному стані (п.п. 3.12.2 п. 3 договору).

10 вересня 2019 року на підставі вищезазначеного договору сторонами складено та підписано акт приймання-передачі житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Згідно з витягом з наказу т.в.о. командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27 квітня 2021 року № 97 полковника ОСОБА_1 , колишнього начальника командного центру заступника начальника штабу з бойового управління в/ч НОМЕР_2 , звільненого наказом Головнокомандувача ЗСУ (по особовому складу) від 15 квітня 2021 року № 127 з військової служби у запас, з 27 квітня 2021 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 14).

Звернувшись з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання звільнити житлове приміщення, в/ч НОМЕР_1 зазначала, що відповідач, являючись військовослужбовцем, отримав житлове приміщення за договором у тимчасове користування. Після звільнення з військової служби ОСОБА_1 у добровільному порядку житлове приміщення не звільнив, у зв`язку з чим наявні підстави для його виселення.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 526 ЦК України що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в/ч НОМЕР_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ЗСУ. Наказом МОУ від 27 червня 2018 року № 395 відповідача призначено на посаду начальника командного центру заступника начальника штабу з бойового управління в/ч НОМЕР_2 .

31 січня 2019 року Міністерством оборони України видано наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ». 01 лютого 2019 року начальником квартирно-експлуатаційного управління ЗСУ затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ.

На підставі наказу МОУ від 16 липня 2019 року № 385 «Про закріплення нерухомого військового майна» квартиру АДРЕСА_2 закріплено на праві оперативного управління за в/ч НОМЕР_3 , а наказом т.в.о. командира в/ч НОМЕР_2 від 02 вересня 2019 року № 225 «Про закріплення житлових приміщень за посадами» визначено закріпити квартиру АДРЕСА_2 за посадою заступника начальника штабу в/ч НОМЕР_2 .

Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2021 року у справі № 161/4428/20 зазначив, що наказ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла конкретному військовослужбовцю. Зазначений договір не надає військовослужбовцю та членам його сім`ї права зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для державної реєстрації речових прав на житлове приміщення. Військовослужбовці, які забезпечуються службовим (штатно-посадовим) житлом, та члени їх сімей реєструються за юридичною адресою військової частини.

10 вересня 2019 року між в/ч НОМЕР_1 та військовослужбовцем ЗСУ ОСОБА_1 укладено договір про те, що управитель надає користувачу на строк проходження ним служби на посаді начальника командного центру заступника начальника штабу з бойового управління для тимчасового проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Оцінюючи наведені вище обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки штатно-посадове (службове) житло, яким є спірна квартира, надано відповідачу у тимчасове користування на договірних умовах на підставі договору від 10 вересня 2019 року відповідно до наказу МОУ від 31 січня 2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ».

Укладений між в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_1 договір від 10 вересня 2019 року передбачає, що у разі отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення або переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом із членами сім`ї, що визначено п.п. 3.11 п. 3 договору, укладення цього договору не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на отримане у користування житлове приміщення, крім права тимчасового користування.

Законодавством не передбачено можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке передано йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку із проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ.

Під час укладення договору № 124 ОСОБА_1 у черзі на отримання службового житла не перебував, службове житло, яке відповідач отримав та приватизував, розташоване в Автономній Республіці Крим, що не заперечувалось сторонами в ході розгляду цієї справи. З зустрічним позовом про визнання права за ним на житло ОСОБА_1 не звертався.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача права вимоги за даним позовом, оскільки договір № 124 надання в користування військовослужбовцю ЗСУ службового (штатно-посадового) житла, за яким ОСОБА_1 отримав помешкання у користування, укладено між ним та в/ч НОМЕР_1 .

При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У справі встановлено, що відповідач не отримував спірне житло, як службове, отже відсутні підстави для застосування положень ст. 125 ЖК України щодо неможливості виселення особи без надання іншого жилого приміщення. ОСОБА_1 не навів доказів реального наміру використовувати спірну квартиру, зважаючи на те, що відповідач як на момент отримання спірного житла, так і на час розгляду справи зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , за цією адресою отримував судову кореспонденцію, зокрема, судову повістку до апеляційного суду. Докази того, що спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача, в матеріалах даної цивільної справи відсутні.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення вимог в/ч НОМЕР_1 про зобов`язання звільнити житлове приміщення. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2023 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова