ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/3/22Головуючий у 1-й інстанції Мельник А.В.
Провадження № 22-ц/817/144/23 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

секретар с/з - Іванюта О.М.

з участю предстанвика ОСОБА_1 - адвоката Маркушевського Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2022 року (ухвалене суддею Мельник А.В. дата складення повного тексту 13 жовтня 2022 року) у справі №606/3/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Тернопільської області Мєшкова Надія Федорівна про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витягу,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, у якому просила: - скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Мєшкової Н.Ф. про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно; - визнати недійсним та скасувати рішення індексний номер 19103772, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Мєшковою Н.Ф. 04.02.2015 щодо реєстрації за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частки житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 ; - визнати недійсним та скасувати індексний номер Витягу 33169859 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.02.2015 щодо реєстрації за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частки житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що постановою Верховного Суду від 15.09.2021 у справі №606/1636/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшкова Н.Ф, було визнано недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 від 04.02.2015, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що зареєстрований приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшковою Н.Ф. за №163. ОСОБА_1 зазначала, що даний договір дарування був підставою для прийняття нотаріусом оскаржуваного рішення та внесення відповідних відомостей у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Однак, Верховним Судом під час розгляду справи №606/1636/18 не було вирішено питання про припинення речового права ОСОБА_4 , яке було зареєстровано на підставі визнаного недійним договору дарування.

Позивач зазначала, що згідно судових рішень у справі № 606/2445/14-ц було стягнуто з ОСОБА_3 в її користь заборгованість у розмірі 17000 доларів США, 17000 євро, що еквівалентно становить 963543,30 гривень та 28906,24 гривень три відсотки річних від заборгованості суми за прострочення виконання зобов`язання.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 зазначала, що дружина співвідповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , з якої було стягнуто заборгованість за договором позики має частку у житловому будинку по АДРЕСА_1 , так як указане нерухоме майно набуто ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за час перебування в шлюбі.

Оскільки після ухвалення Верховним Судом постанови від 15.09.2021 року про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки вищевказаного житлового будинку, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 власником нерухомого майна залишається ОСОБА_4 , позивач позбавлена права ініціювати питання про звернення частки боржника в указаному нерухомому майні, тому вважала, що її права є порушеними та просила задовольнити позов.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 03 жовтня 2022 року позов задоволено частково. Припинено речове право ОСОБА_4 на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Теребовлянського районного нотаріального округу Тернопільської області Мєшкової Надії Федорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (номер запису про право власності: 8616467, дата державної реєстрації: 04.02.2015, підстава виникнення права власності: договір дарування 1/2 частки житлового будинку, серія та номер 163, виданий 04.02.2015; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 19103772 від 04.02.2015). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

ОСОБА_2 зазначає, що належним способом захисту є витребування майна з чужого незаконного володіння, тому вважає, що пред`явлений ОСОБА_1 позов не є необхідним для відновлення її права та на думку відповідача є неефективним способом захисту.

У скарзі зазначено, що відповідач жодним чином не порушує прав позивача, тому вважає, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем.

Апелянт вказав, що що припиняючи його речове право на 1/2 частку житлового будинку суд не застосував закон, який підлягає застосуванню та вийшов за межі позовних вимог, оскільки вказаних вимог ОСОБА_1 не заявляла.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без змін рішення Теребовлянського райнного суду від 03 жовтня 2022 року вказуючи на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Позивач зазначає, що ухвалення судового рішення, пов`язаного із питанням державної реєстрації, обов`язково має супроводжуватись одночасним визнанням, зміною чи припинення цим рішенням прав на нерухоме майно, зазначивши судову практику у подібних за змістом правовідносинах, тому вважає доводи скарги про те, що суд при вирішенні даного спору вийшов за межі позовних вимог безпідставними.

ОСОБА_1 указує, що суд, керуючись вимогами законодавства для реального відновлення її прав правомірно скасував рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на підставі договору дарування, який визнано Верховним Судом недійсним.

Апелянт ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися.

Із матеріалів справи видно, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є: АДРЕСА_1 (а.с. 38-44).

Апелянт ОСОБА_2 обізнаний про наявність апеляційного провадження, яке він ініціював, отримував від апеляційного суду ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху (рекомендоване повідомлення трек номер: 214), усунув недоліки апеляційної скарги подавши до суду відповідну заяву та отримав повістку про розгляд його апеляційної скарги.

Судові повістки про судове засідання на 07.03.2023 року, які було надіслано за зареєстрованим місцем проживання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не були їм вручені та повернуті до суду із причинами невручення адресат відсутній за вказаною адресою (рекомендовані повідомлення з трек номерами: 624, 608).

Згідно п. 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч.1 статті 131 ЦПК України, відповідачі про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) під час усього розгляду справи не повідомляли.

Згідно ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належно сповіщені про час та місце судового засідання, однак не з`явився до суду без поважних причин.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Маркушевський Б.Ф. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, постановою Верховного Суду від 15.09.2021 року у справі №606/1636/18 було визнано недійсним договір дарування щодо 1/2 частки житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 від 04.02.2015 року. Проте, після ухвалення вказаного судового рішення Верховним Судом не відбулося припинення речового права, що було зареєстроване відповідно до законодавства на підставі вказаного договору дарування, Тому суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 в частині скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на підставі договору дарування, який визнано судом недійсним є підставними та підлягають задоволенню.

З таким висновком суду слід погодитися, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

Як було встановлено судом, відповідно до договору дарування 1/2 частки житлового будинку від 04.02.2015 року, ОСОБА_2 передав безоплатно ОСОБА_4 у власність як дарунок 1/2 частку житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного договору дарування за ОСОБА_4 було проведено державну реєстрацію права власності.

Відповідно до Витягу з державного реєструречових прав на нерухоме майно від 04.02.2015 року власником 1/2 частини указаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на підставі вищевказаного договору дарування є ОСОБА_4 .

Згідно Постанови Верховного Суду від 15.09.2021 у справі №606/1636/18, Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 07.05.2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02.07.2019 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Теребовлянського районного суду від 07.05.2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02.07.2019 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним скасував. Позов ОСОБА_1 про визнання договору недійсним задовольнив та визнав недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку від 04.02.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрованого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшкова Надією Федорівною за № 163. Рішення Теребовлянського районного суду від 07.05.2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02.07.2019 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним змінив у мотивувальній частині, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Згідно роз`яснення приватного нотаріуса Мєшкової Н.Ф. від 22.01.2022 року щодо звернення позивача про проведення нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі постанови Верховного Суду від 15.09.2021 року реєстрації права власності на 1/2 частку садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , у зв`язку з визнанням недійсним договору дарування, проведення в Державному реєстрі реєстрації права власності на 1/2 частину вказаного будинку на ім`я ОСОБА_2 можливе тільки за його заявою про державну реєстрацію прав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження та внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (ст. 3 Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Частиною п`ятою статі 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019р. № 340-ІХ, стаття 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладена в новій редакції, яка набрала чинності з 16.01.2020 року.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній з 16.01.2020 року та на час ухвалення постанови Верховного Суду від 15.09.2021) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Про те, що ухвалення судових рішень, пов`язаних із питаннями державної реєстрації, обов`язково має супроводжуватись одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням прав на нерухоме майно, наголошується у правових висновках наведених у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19, від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19.

Враховуючи те, що вищевказаною постановою Верховного Суду було визнано недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 від 04.02.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрованого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшковою Н.Ф. за №163, однак одночасно цим рішенням не припинено речове право, зареєстроване відповідно до законодавства на підставі вказаного договору дарування, суд вірно вважав, що вимоги даного позову в частині скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на підставі договору дарування, який визнано судом недійсним є підставними та підлягають задоволенню.

В силу вимог статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, суд дійшов вірного висновку щодо необхідності припинення речового права ОСОБА_4 на частку 1/2 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, припиняючи речове право ОСОБА_4 на частку 1/2 житлового будинку, суд діяв у відповідності до вимог статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", яка містить імперативну вказівку про визнання, зміну чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд при вирішенні даного спору вийшов за межі позовних вимог, оскільки дійшов висновку щодо необхідності про припинення речового права ОСОБА_4 на частку нерухомого майна.

При цьому, колегія суддів враховує позицію, викладену в Постанові Великої Палати Верховного суду від 15.06.2021 року у справі № 904/5726/19 де виснувано, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

ЦК України передбачено як один із способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

В апеляційному суді представник позивача адвокат Маркушевський Б.Ф. пояснив, що позивач не є і ніколи не була власником чи користувачем 1/2 частки садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , однак має намір ініціювати питання про звернення на частку ОСОБА_3 , яка є боржником щодо позивача в указаному нерухомому майні.

Враховуючи указане, доводи апеляційної скарги про те, що належним способом захисту для позивача є вимога про витребування майна з чужового незаконного володіння колегія суддів вважає безпідставними.

Оскільки дружина співвідповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , з якої було стягнуто заборгованість за договором позики має частку у житловому будинку по АДРЕСА_1 , так як указане нерухоме майно набуто ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за час перебування в шлюбі, а титульним власником даної нерухомості залишається їх син ОСОБА_4 колегія суддів вважає, що суд вірно визначився із суб`єктивним складом учасників справи, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2022 року в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 02 вересня 2022 року та не дають підстав для скасування судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського району суду Тернопільської області від 03 жовтня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 березня 2023 року.

Головуючий

Судді