КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року місто Київ.

Справа №753/26463/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5291/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Ковальової В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року (постановлену у складі судді Трусової Т. О., повне судове рішення складено 28 грудня 2022 року) про розподіл судових витрат

у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» - Мосійчук Оксани Василівни, Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та витребування його з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року вищевказаний позов ОСОБА_2 - залишено без розгляду.

11 листопада 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про розподіл судових витрат, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 37 000 (тридцять сім тисяч) грн.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч) грн.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 12 січня 2023 року направила до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нову, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 37 000 (тридцять сім тисяч) грн.

В апеляційній скарзі вказує на те, що ухвала в оскаржуваній частині є незаконною та необґрунтованою. Вважає, що правова позиція суду першої інстанції не ґрунтуються на вимогах закону та практиці Верховного Суду.

Вважає, що враховуючи те, що позов був безпідставним та необґрунтованим, оскільки відповідач не вчиняла жодних дій спрямованих на порушення прав позивача, то з останього підлягають стягненню судові витрати на правничу професійну допомогу адвоката в сумі 37 000 грн 00 коп.

Вказує, що з урахуванням висновку Верховного Суду у постанові 09 лютого 2022 року у справі №523/3904/19, зменшення судом судових витрат з підстав їх невідповідності принципам розумності та пропорційності, за відсутності відповідного клопотання Позивача, є незаконним та необґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - Бойкініч Роман Сергійович доводи апеляційної скарги підтримав.

ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що категорично не погоджується з сумою 37 000 грн судових витрат на правову допомогу та зазначила, що 10 000 грн повністю компенсує ті затрати, які поніс відповідач у зв`язку з подачею нею позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та представника відповдача ОСОБА_1 , обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність- про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднаній зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомогидругій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнп зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні дх виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальнівимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не мож суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, йог моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ адміністративні правопорушення, а також: прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правої інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката. фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

За наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" на суму 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72).

Тому не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи не тільки те, чи були вони фактично понесені, але і оцінювати їх необхідність та неминучість.

Також відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. ні висновки узгоджуються із висновками, викладеними в постановах Великої Палати France", заява №35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява №24003/07, п. 33, 08.12.2016).

Наведене зазначене у постановах Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №550/936/18, від 04.06.2019 у справі №9901/350/18 та додатковій постанові у зазначеній справі від 12.09.2019, а також у постановах Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 26.05.2020 у справі №908/299/18.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписів ст. ст. 133-142ЦПК України, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Частково задовольняючи заяву про стягнення витрат на правову допомогу, суд керувався тим, що матеріалами справи доведено, що понесені відповідачем витрати, які пов`язані з необгрунтованими діями позивача становлять 10 000 грн.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, так як він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

В ухвалі суду першої інстанції від 07.11.2022 року, вказано, що позовну заяву у цій справі було подано без додержання вимог, викладених у статті 177 ЦПК України (без сплати судового збору), а після відкриття провадження у справі ні позивачка, ні її представник, жодного разу не з`явилися в судове засідання (як у підготовче, так і у засідання з розгляду справи по суті), на подані відповідачами відзиви на позовну заяву не відреагували, що призвело до затягування розгляду справи і в кінцевому результаті послугувало підставою для залишення позову без розгляду.

Отже, по суті, з аналізу дій позивача (подання позову з порушенням ст. 177 ЦПК України, неприбуття в судове засідання), а також надання судом першої інстанції позивачу можливості виправити такі порушення та бездіяльність позивача свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки такі дії призвели до залишення позову без розгляду.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанціїдійшоввірного висновку щодо наявності підстав для стягнення з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі визначеному смудом..

Відповідно до частини 3статті 141ЦПК Українипід час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Поряд зі згаданим принципом змагальності сторін іншими основними засадами (принципами) цивільногосудочинства також є: верховенство права та пропорційність.

Відповідно до статті 10Цивільного процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З аналізу матеріалів справи слідує, що відповідно до договору про надання правової допомоги від 14.06.2022 № 14/06/2022 адвокат Бойкініч Р. С. прийняв на себе зобов`язання надавати правову допомогу ОСОБА_1 у цій справі.

За умовами пункту 4 цього договору винагорода адвоката за підготовку одного будь-якого процесуального документа у справі та за участь в одному судовому засіданні складає 5 000 грн, а у разі, якщо суд відмовляє позивачці у задоволенні позовних вимог та ухвалює рішення на користь ОСОБА_1 , винагорода адвоката буде становити 27 000 грн.

Додатковою угодою № 1 до цього договору від 02.09.2022 сторони погодили умову щодо сплати винагороди (гонорару) у розмірі 27 000 грн і у разі залишення позову без розгляду.

З матеріалів справи вбачається та судом встанволено, що 25 січня 2022 року було відкрито провадження в даній справі.

Адвокат відповідача ОСОБА_1 вперше взяв участь в розгляді даної справи подавши 23 червня 2022 року відзив на позов.

04 липня 2022 року адвокат Бойкініч Р.С. подав заяву про відкладення розгляду спрпави.

Цією ж датою суд закрив підготовче провадження та призначив судовий розгляд на 05 жовтня 2022 року.

30 вересня адвокатом Бойчун Р.С. було подано заяву про долучення нових доказів.

В судове засідання 05 жовтня 2022 року ні відповідач ОСОБА_1 ні її адвокат не з`явились, слухання справи було відкладено на 07 .11.2022 року, в якому позов позивача було залишено без розгляду. В цьому засіданні, яке тривало 14 хв., взяв участь адвокат ОСОБА_1 - Бойкініч Р.С.

Виходячи зі змісту норм статей 3, 10, 11Цивільного процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

Враховуючи вимоги ч.5 ст. 142 ЦПК України та загальні принципи цивільного судочинства, суд першої інстанції правомірно присудив до стягнення з позивача лише судові витрати, які були пов`язані з його необгрунтованими діями в сумі 10 000 грн.

Колегія суддів бере до уваги, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від №640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Заявлені відповідачем до відшкодування витрати у загальній сумі 37 000, 00 грн. є неспівмірними із необґрунтованими діями позивача, не відповідають критерію реальності таких витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, а тому їх відшкодування матиме надмірний тягар для позивача, та розцінюється судом як намагання надмірного збагачення сторони.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що оскільки позивачем не було надано в суді першої інстанції заперечення щодо стягнення судових витрат в сумі 37 000 грн., суд зобов`язаний був стягувати витрати в заявленому розмірі, виходячи з наступного.

По-перше зі змісту відзиву на позов вбачається, що відповідачем було повідомлено позивача про очікувані витрати в розмірі лише 27 000 грн.(а.с.117)

Відповідно до ч. 4 ст. 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Додатковий договір про те, що залишення позову без розгляду, теж буде вважатись успіхом, укладено між адвокатом та відповідчем лише у вересні 2022 року.

Крім того така домовленість, між сторонами договору про надання правничої допомоги, жодним чином не є обов`язковою для суду і не свідчить про те, що позивач, позов якого залишено без розгляду, зобов`язаний відшкодовувати такий "гонорар успіху"

Слід зазначити, що залишення позову без розгляду за обставинами даної справи, жодним чином не пов`язано з тими діями, які вчиняв адвокат відповідача. На переконаня суду, залишення позову без розгляду, через повторну неявку позивача не може свідчити про досягнення адвокатом успіху за який має збільшувтись грошова оцінка його послуг.

Крім того, визначення сторонами, що залишення позову без розгляду теж є успіхом, за який сторона погодилась сплатити гонорар успіху, не може бути підставою для відшкодування такого гонорару у відповідності з ч.5 ст. 142 ЦПК України, якою визначено, що відшкодуванню підлягають лише витрати, пов`язані з необгрунтованою поведінкою позивача.

Колегія суддів наголошує, що суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) з врахуванням критеріїв ч. ч. 3-5, 9 ст.141ЦПК України, може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

За таких обставин, доводи, наведені в апеляційних скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду, а тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення заяви відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду першої інстанції постанволена з додержання норм матеріальног та процесуального права, а тому апеляційна скарга залишається без задоволення, у зв`язку з чим, понесені заявником судові витрати у зв`язку з апеляційним переглядом відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: О.В. Желепа

В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик