РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

Головуючого судді Воробйової Т.А.

за участю секретаря судового засідання Коцюби О.Ю.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні

в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 ,

до ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Житомирської міської ради,

про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстрований 14.01.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №32; визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, інтереси до життя один одного, спільне бачення сім`ї та побуту. Шлюбні відносини фактично припинені, шлюб носить лише формальних характер. На переконання позивача, збереження шлюбу та примирення неможливе.

У позові також вказано, що позивач разом з дітьми змінили місце проживання та проживають окремо від відповідача. В добровільному порядку відповідач не надає згоди на визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. Позивач вказує, що вона самостійно займається вихованням дітей, відповідач не проявляє ініціативи та не турбується про сім`ю, жодних перешкод у спілкуванні відповідача з дітьми позивач не чинитиме, у зв`язку із чим, враховуючи найкращі інтереси дітей, з метою гарантування їхньої безпеки, вважає за доцільне визначити їх місце проживання зі нею.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 31.01.2023 відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

Заяв по суті справи до суду не надійшло.

02.03.2023 від позивача надійшла заява, у якій вона вказала, що відмовляється від позовних вимог у частині визначення місця проживання дітей, місце малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за згодою сторін, визначено з матір`ю.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, у заяві від 02.03.2023 розгляд справи просить проводити без її участі, позов у частині вимог про розірвання шлюбу підтримує та просить задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, у якій вказав, що позов у частині розірвання шлюбу підтримує та просить задовольнити. Розгляд справи просив проводити без його участі.

Представник третьої особи Баб`як М.М. у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Частинами 3, 4 ст.200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, зважаючи на визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе розглянути справу у підготовчому засіданні.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.01.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції між сторонами зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №32 (а.с. 16).

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13, 14).

Позивач скористалась своїм правом та звернулась до суду з позовом у даній справі, наполягає на розірванні шлюбу.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, при цьому, останній повністю визнає позовні вимоги щодо розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги заяви сторін, суд вважає, що вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

У відповідності до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Такі положення національного законодавства України відповідають ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Частиною 2 статті 112 цього кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, при цьому, відповідач погоджується на розірвання шлюбу, то, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України.

З огляду на викладене, враховуючи доводи ОСОБА_1 , наведені у позові, а також визнання позовних вимог про розірвання шлюбу відповідачем у справі, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, відтак, розірвання шлюбу буде відповідати як інтересам позивача, так і відповідача, а збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, тому позов необхідно задовольнити.

Згідно з ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

У відповідності до абз.2 ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище, у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач не просить відновити своє дошлюбне прізвище.

Що стосується вимоги позивача про визначення місця проживання дітей, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1,3 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Згідно з п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

У відповідності до ч.2 ст.256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

На підставі викладеного, з огляду на наявність відповідної заяви позивача, суд вважає за можливе прийняти відмову ОСОБА_1 від позову у частині вимог про визначення місця проживання дітей та закрити провадження по справі щодо зазначеної частини позовних вимог.

Разом з тим, суд вважає за доцільне зазначити, що у постанові від 15.01.2020 у справі №200/952/18 Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

У постанові від 21.12.2021 у справі №339/143/20 Верховний Суд вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду такого: «Малолітнього сина, залишити на проживання з матір`ю», не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишилася проживати разом з матір`ю.

На підставі вищевикладеного, оскільки судом встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір`ю, тому, за домовленістю сторін, дочка ОСОБА_4 залишається на проживання з матір`ю.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнала позовні вимоги, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору. Щодо судового збору в іншій частині (50%), судові витрати по справі покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 104, 105, 110-115 СК України, ст. 2-5, 10-13, 81, 141, 142, 206, 264, 265, 352, 354 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 14.01.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис за №32, - розірвати.

Малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити на проживання з матір`ю - ОСОБА_1 .

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позовних вимог до ОСОБА_2 у частині визначення місця проживання дітей.

Провадження у справі у зазначеній частині - закрити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 496,20грн судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 496,20 грн судового збору, сплаченого згідно з квитанцією АТ КБ «Приватбанк» №0.0..1 від 23.12.2022 на суму 992,40 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Третя особа: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Житомирської міської ради (м. Житомир, м-н ім. С.П. Корольова, 4/2).

Суддя: Т.А. Воробйова