Постанова

Іменем України

09 березня 2023 року

м. Київ

справа № 711/3693/22

провадження № 61-13257св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2022 року у складі судді Булгакової Г. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 листопада 2022 рокуу складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Карпенко О. В., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 березня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. З лютого 2022 року вона разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають в квартирі матері за адресою: АДРЕСА_1 .

За час шлюбу та після його розірвання ОСОБА_2 вчиняє щодо неї та їх дітей фізичне та психологічне насильство.

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2022 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 125 КК України. Цим вироком ОСОБА_2 засуджено за те, що 15 жовтня 2021 року близько 23 год 53 хв, перебуваючи у приміщенні ресторану «КІМ БАР», який розташований за адресою: вул. Гагаріна, 75 у м. Черкаси, він підійшов до заявниці та наніс удар лівою рукою в область правої сторони голови, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді забою з набряком та крововиливом правої вушної мушлі, які згідно з висновком судово-медичної експертизи від 08 листопада 2021 року № 02-01/951 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Він постійно створює конфлікти, свариться, що підтверджується складеними щодо нього протоколами про адміністративні правопорушення, зокрема, протоколом від 29 жовтня 2020 року за частиною першою статті 173-2 КУпАП, згідно з яким 01 лютого 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси ухвалив постанову.

Вчинення домашнього насильства підтверджується також постановами Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 березня 2022 року за статтею 173 КУпАП, від 25 липня 2022 року за частиною першою статті 173-2 КУпАП.

ОСОБА_2 постійно стежить за нею, незаконно встановлює на її автомобіль технічні засоби, що відслідковують її пересування, у зв`язку з чим вона 20 травня 2022 року звернулася із заявою до Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області, за наслідками розгляду якої внесено відомості до ЄРДР № 0000629 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 182 КК України.

Кожен напад ОСОБА_2 на неї відображається на психологічному стані дітей, оскільки вони стають дратівливими, перебувають в пригніченому стані, бояться кожного стороннього руху, вона неодноразово зверталася в різні інстанції, щоб вплинути на колишнього чоловіка та припинити його агресивну, неадекватну поведінку, але навіть наявність вироку суду, численних протоколів про адміністративне правопорушення, передбачених статтею 173 КУпАП та ймовірність настання відповідальності за вчинені правопорушення, не впливають на нього належним чином та не сприяють припиненню проявів домашнього насильства.

Просила строком на шість місяців заборонити ОСОБА_2 наближатися на 100 метрів до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 та до інших місць її частого відвідування, особисто і через третіх осіб розшукувати, переслідувати чи в будь який-спосіб спілкуватися з нею, вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, наближатися на 100 метрів до місця проживання дитини ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , до місця перебування в школі бойових мистецтв «ММА Grizzly» за адресою: вул. Благовісна, 170, м. Черкаси, до місця перебування в Черкаському міському Будинку культури ім. І. Кулика за адресою: вул. Благовісна, 170/1, м. Черкаси та до будь-яких інших місць його частого відвідування, наближатися на 100 метрів до місця проживання дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , до місця перебування в Центрі дитячої та юнацької творчості м. Черкаси за адресою: АДРЕСА_2 та до будь-яких інших місць її частого відвідування.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2022 року, яке залишене без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису задоволено частково. Видано обмежувальний припис строком на шість місяців щодо ОСОБА_2 , встановлено такі заходи тимчасового обмеження прав та покладено на нього такі обов`язки: заборонено наближатися на відстань меншу ніж 100 (сто) метрів до ОСОБА_1 та до місця її проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Задовольнивши частково заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 продовжує вчиняти домашнє насильство щодо ОСОБА_1 , не висловлює щирого каяття щодо своєї поведінки, що свідчить про високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи і такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи.

Відмовивши в іншій частині вимог, суд виходив з того, що заявниця не надала доказів, що ОСОБА_2 вчиняє щодо неї інші дії, зокрема, веде листування, телефонні переговори, контактує з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб, розшукує її та переслідує. Крім того, вона не довела, що існують ризики для спільних з ОСОБА_2 дітей, оскільки з наданих заявницею доказів не вбачається, що ОСОБА_2 вчиняв будь-які агресивні чи насильницькі дії щодо їх спільних дітей, тому заборона йому наближатися до місця проживання та перебування дітей, фактично призведе до порушення його батьківських прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, просив їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, а саме 11 серпня 2022 року в судовому засіданні задоволено його клопотання про забезпечення ним перекладача та відкладено судове засідання на 15 серпня 2022 року. 15 серпня 2022 року він підтримав своє клопотання про забезпечення йому перекладача та просив відкласти розгляд справи, оскільки він пропонував самостійно знайти перекладача. На судове засідання 19 серпня 2022 року не з`явився, оскільки не знайшов перекладача, але він не знав, що 19 серпня 2022 року буде ухвалене остаточне рішення, так як фактичний розгляд справи не відбувався.

Звертає увагу, що він є громадянином Вірменії та, з огляду на недостатнє володіння державною мовою, міг робити заяви та виступати в суді, користуючись послугами перекладача.

Разом з тим, суд першої інстанції не роз`яснив процесуальні права та обов`язки скаржника, що в разі неявки в судове засідання справа може бути розглянута за його відсутності, розглянув справу без його участі та перекладача, чим допустив порушення принципу змагальності сторін.

Суд апеляційної інстанції вказані порушення не усунув.

Під час розгляду заяви про видачу обмежувального припису у Черкаському апеляційному суді знаходилася на розгляді апеляційна скарга ОСОБА_2 на постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2022 року, якою його визнано винним та притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, та яка була основою оскаржуваних рішень.

Представник ОСОБА_2 звертався до суду апеляційної інстанції у цій справі із клопотанням про зупинення провадження у справі до перегляду постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2022 року, в задоволенні якої було відмовлено ухвалою від 01 листопада 2022 року.

Разом з тим, постанова Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2022 року про притягнення його до адміністративної відповідальності скасована постановою Черкаського апеляційного суду від 02 грудня 2022 року, провадження у справі закрито.

Отже, посилання на неї в оскаржуваних рішеннях як на доказ необхідності встановлення обмежувального припису є помилковим.

Крім того, постанова Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 березня 2022 року також не може бути підставою для прийняття обмежувального припису, оскільки провадження щодо нього за ознаками вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2022 року не може бути також підставою для прийняття обмежувального припису, оскільки він ухвалений за шість місяців до звернення ОСОБА_1 із заявою про видачу обмежувального припису.

Зазначає, що обмежувальний припис, яким йому заборонено наближатися до заявниці на відстань не меншу 100 метрів, фактично порушує його право на спілкування з малолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки заборона наближатися до матері автоматично тягне за собою неможливість скаржника наближатися до своїх дітей, з огляду на те, що вони є малолітніми та проживають разом з матір`ю.

Встановлений шестимісячний строк обмежувального припису є досить тривалим терміном обмеження прав батька на спілкування та побачення з дітьми, що порушує інститут рівності прав та обов`язків матері та батька до дітей, встановлений статтею 141 СК України.

Наявність обмежувального припису дає змогу ОСОБА_1 у будь-який момент звернутися до правоохоронних органів з заявою про порушення ним вимог обмежувального припису при тих обставинах, що навіть, забираючи дітей з місця їх проживання автоматично порушується 100-метрова зона.

Суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводи касаційної скарги в цій частині та не надав належної правової оцінки порушенню його прав як батьку.

Помилковим є висновок суду апеляційної інстанції, що безпідставними є доводи скаржника про наявність висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи від 06 липня 2022 року № 02-01/396, оскільки такий висновок не є предметом розгляду у цій справі та не впливає на вирішення питання про видачу обмежувального припису стосовно скаржника.

Проте, цей висновок є доказом того, що між колишнім подружжям склалися напружені та досить недоброзичливі відносини, однак наявність неприязних стосунків і конфліктних ситуацій між ними не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

До заяви ОСОБА_1 додала лист ГУНП в Черкаській області від 03 серпня 2022 року, згідно з яким вона періодично звертається до правоохоронних органів з підстав вчинення щодо неї домашнього насильства, проте сам факт звернення не свідчить про вчинення насильства, а свідчить лише про конфлікт між нею та скаржником, що не є достатньою підставою для застосування обмежувального припису.

Суди не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 607/10122/19, провадження № 61-17441св19, від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19, провадження № 61-21971св19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, провадження № 61-15016св19.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргудо Верховного Суду не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 2015 року, який розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 березня 2021 року.

Сторони є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З лютого 2022 року ОСОБА_1 разом із дітьми фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира за вказаною адресою належить матері ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом спору є видача обмежувального припису у зв`язку з вчинення щодо ОСОБА_1 домашнього насильства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).

Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Верховний Суд зауважує, що вирішуючи питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, провадження № 61-20491св21.

Звертаючись до судуіз заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 , ОСОБА_1 обґрунтувала вимоги тим, що він вчиняє щодо неї та їх дітей фізичне та психологічне насильство, створює конфліктні ситуації, що підтверджується неодноразово складеними щодо нього протоколами про адміністративні правопорушення, вироком, у зв`язку з чим є ймовірність в майбутньому проявів домашнього насильства.

Задовольнивши частково заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 продовжує вчиняти домашнє насильство щодо ОСОБА_1 , не висловлює щирого каяття щодо своєї поведінки, що свідчить про високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи і такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд звертає увагу, що укожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей

та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі справа № 216/4309/21, провадження № 61-1199св22.

Суди встановили, що ОСОБА_1 надала належні докази, зокрема протоколи про адміністративні правопорушення згідно з якими ухвалено постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, вирок, що підтверджує тривалий конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Отже, враховуючи тривалий період, як заявниця і заінтересована особа стали жити окремо, проте ОСОБА_2 продовжує вчиняти домашнє насильство щодо ОСОБА_1 , не висловлює щирого каяття щодо своєї поведінки, про що свідчать дії останнього, суди дійшли обґрунтованого висновку про високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до ОСОБА_2 необхідно застосувати обмежувальний припис на максимальний строк, шляхом заборони йому наближатися до ОСОБА_1 та її місця проживання на відстань меншу ніж 100 (сто) метрів.

Верховний Суд погоджується з висновками судів, що саме такий спосіб забезпечить ефективний захист ОСОБА_1 , оскільки формулювання «інші місця частого її відвідування», про які вона зазначала у заяві, не містять конкретизації, тому можуть трактуватися ОСОБА_2 на власний розсуд.

ОСОБА_1 як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом, оскільки ігнорування заінтересованою особою застосованих працівниками поліції та судом до нього заходів впливу, повторюваність вчинення ним протиправних дій щодо заявника, дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником до заявниці психологічного та фізичного насильства.

Доводи касаційної скарги про обмеження внаслідок застосування такого обмежувального припису його прав на спілкування з дітьми є безпідставними, оскільки обмежувальний припис не стосується його батьківських прав та жодним чином не перешкоджає йому бачитись та спілкуватись з дітьми.

Доводи касаційної скарги, що суд помилково послався на постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2022 року, оскільки її скасовано, є безпідставними, оскільки це не спростовує висновки судів по суті спору, оскільки згідно з вирокомПридніпровського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2022 року ОСОБА_2 вчиняв домашнє насильство у формі фізичного насильства щодо ОСОБА_1 , та навіть після нього не усвідомив протиправності своєї поведінки, що підтверджується її зверненнями до органів поліції.

Сам по собі факт непритягнення особи до адміністративної відповідальності

не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявниці у сукупності.

Отже, твердження ОСОБА_2 про неможливість врахування скасованих постанов як підстави для винесення обмежувального припису є безпідставним.

Верховний Суд зауважує, що обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків.

Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство.

Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону.

Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками.

В оскаржуваних рішеннях викладені належні мотиви щодо оцінки ризиків для гарантування безпеки постраждалої особи в конкретному випадку.

Крім того, ОСОБА_2 зазначав, що суди не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 607/10122/19, провадження № 61-17441св19, від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19, провадження № 61-21971св19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, провадження № 61-15016св19.

Визначаючи подібність правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У вказаних постановах Верховного Суду викладені узагальнені висновки, згідно з якими суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Ці висновки не суперечать висновкам, викладеним у оскаржуваних рішеннях.

Крім того, у такій категорії справ суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві з урахуванням окремих обставин у конкретній справі.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права з огляду на розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та наявність висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи від 06 липня 2022 року № 02-01/396 є ідентичними доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 , яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи ОСОБА_2 .

Разом з тим, Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Доводів касаційної скаргиу частині відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису щодо дітей немає, тому Верховний Суд в цій частині оскаржувані судові рішення не переглядає.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко