КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 362/4946/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2040/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Лебідь-Гавенко Г.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.
31 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Київській області відділу у Васильківському районі, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Межувальник», Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, про скасування державної реєстрації земельної ділянки, -

В С ТА Н О В И В :

У серпні 2019 року позивач звернулася до суду першої інстанції з даним позовом, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що вона є власником земельної ділянки площею 0,098 га, що розташована по АДРЕСА_1 . Зазначена земельна ділянка була їй надана для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі рішення Глевахівської селищної Ради народних депутатів від 21.05.1998 року № 43.

Вказувала, що у 2010 роцізгідно з її заявою КОФ ДП «Центр ДЗК» було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0984, що розташована в АДРЕСА_1 . Після виготовлення вказаної технічної документації земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер :01:049:0038. Однак, вказану технічну документацію вона не підписувала та не знала про неправильне встановлення її земельної ділянки в публічній кадастровій карті, оскільки згідно з цією технічною документацією належну їй земельну ділянку за кадастровим номером :01:049:0038 було винесено на землі загального користування на 2,5 м.

У 2016 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які є власниками земельної ділянки площею 0,065 га, розташованої в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) також вирішили розробили технічну документацію щодо їхньої земельної ділянки для її подальшої реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Під час розробки цієї технічної документації виникла необхідність внести зміни до координат даних земельних ділянок для усунення винесення земельної ділянки позивача на 2,5 м. З розробленою технічною документацією ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивач погодилася та підписала її.

Проте, згодом з`ясувалося, що межі належної позивачу земельної ділянки винесли ще на 0,6 м на землі загального користування, а межі належної ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельної ділянки винесли на подвір`я позивача, в зв`язку з чим стався перетин земельних ділянок, що на думку, позивача, призвело до порушення її прав та законних інтересів.

Зазначала, що звернувшись за роз`ясненням до ТОВ «Межувальник» щодо замірів земельних ділянок для виправлення помилок, належних пояснень не отримала.

Звернувшись з заявою до Васильківського районного відділу Головного управління Держгеокадастру у Київській області про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру отримала рішення № РВ-019 від 23.04.2019 року про відмову у внесенні відомостей (змін до них), оскільки наявні зауваження стосуються валідності електронного документу. Перетин ділянок з ділянкою :01:049:0058, площа співпадає на 0, 7063%.

Згідно з листом Глевахівської селищної ради від 01.10.2018 року № 674/02-22 інформація про вилучення частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 та передачі її по АДРЕСА_2 , відсутня.

Посилаючись на викладені обставини та враховуючи, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не бажають вирішити питання розмежування та встановлення межі мирно, з метою відновлення законних прав та інтересів, позивач просила: - визнати незаконним та скасувати запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 16203982 про державну реєстрацію земельної ділянки ОСОБА_3 - власник частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,065 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:049:0058;

- визнати незаконним та скасувати запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 16203932 про державну реєстрацію земельної ділянки ОСОБА_2 - власник частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,065 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:049:0058;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Відділ у Васильківському районі - видалити інформацію з публічної кадастрової карти стосовно земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,065 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:049:0058;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області,Відділ у Васильківському районі затвердити технічну документацію ОСОБА_1 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 , за кадастровим номером :01:049:0038.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не враховано висновки експерта, яким виявлено часткове накладення (перетин) меж земельних ділянок та встановлено, що фактичне розташування паркану (огорожі) між суміжними земельнимиділянками, не відповідає межам визначеним технічними документаціями із землеустрою.

Зазначила, що зверталась до відділу містобудування та архітектури Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області щодо отримання письмового роз`яснення додержання відповідачами державно-будівельних норм та 23 жовтня 2019 року отримала відповідь, згідно якої існуючий паркан між суміжними ділянками не відповідає межі земельних ділянок зазначених у землевпорядній документації, а також встановлено порушення державно - будівельних норм, що стосується невідповідності існуючої забудови вимог ДБН 360-92 Містобудування.

Вважає, що за таких обставин, порушується право позивача на користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою, що належить їй на праві приватної власності.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,098 га, розташованої на території АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, серії III-КВ № 071084 від 07 серпня 1998 року, виданим на підставі рішення Глевахівської селищної Ради народних депутатів від 21 травня 1998 року № 43, ОСОБА_1 (а.с. 135, т.1).

Власником суміжної земельної ділянки площею 0,065 га, розташованої на території АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибних ділянок) була ОСОБА_4 , що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю, серії III-КВ № 071083 від 12 березня 1999 року, виданим на підставі рішення Глевахівської селищної Ради народних депутатів від 21 травня 1998 року №43 (а.с. 151,т.1).

У жовтні 2010 року, на підставі заяви ОСОБА_1 . Київською обласною філією «Центру Державного земельного кадастру» було розроблено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки загальною площею 0,0984 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Глевахівської селищної ради, АДРЕСА_1 (а.с. 14-20, т.1).

З матеріалів вказаної технічної документації, зокрема, кадастрового плану вбачається наявність написаного власноруч кадастрового номера :01:049:0038 (а.с. 18, т.1).

Відповідно до акту про відновлення на місцевості межі земельної ділянки та передачі на зберігання межових знаків власнику земельної ділянки - ОСОБА_1 від 15.10.2010 року, що міститься в матеріалах технічної документації, проведено відновлення на місцевості межі земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Ніяких претензій при встановленні зовнішньої межі не виявлено. Межі відновлені не викликають спірних питань (а.с. 19-20,т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина.

Спадкоємцями майна померлої ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3

11 лютого 2016 року приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Пясецька Л.М. звернулася з листом-запитом № 14/02-14 до кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру в Васильківському районі Київської області про присвоєння кадастрового номеру та видачу спадкоємцям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку площею 0,065 га, розташовану на території АДРЕСА_2 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с. 159, т.1).

15 лютого 2016 року ОСОБА_2 подала заяву до ТОВ «Межувальник» про розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 0,065 га, розташованої на території АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибних ділянок) (а.с. 150, т.1).

23 травня 2016 року ОСОБА_1 також звернулася з заявою до Васильківського районного виробничого відділу КОФ ДП Центру ДЗК про розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибних ділянок) належної їй на праві приватної власності земельної ділянки, площею 0,098 га, розташованої на території АДРЕСА_1 (а.с.134, т.1).

Згідно з заявою ОСОБА_2 від 15.02.2016 року ТОВ «Межувальник», та відповідно до заяви ОСОБА_1 від 23.05.2016 року Васильківським районним виробничим відділом КОФ ДП Центру ДЗК було розроблено технічні документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) (далі - технічна документація із землеустрою) (а.с. 129-144, 145-172, т.1).

Під час розробки вказаних технічних документацій із землеустрою були погоджені межі належних на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , після смерті якої спадкоємцями є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , земельних ділянок, які є суміжними, будь-яких претензій щодо існуючих меж, конфігурацій земельних ділянок у обох сторін не було, що підтверджується актами прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 06.03.2016 року та від 24.05.2016 року (а.с. 142, 158 т.1).

На підставі технічної документації із землеустрою земельній ділянці площею 0,065 га, що належала ОСОБА_4 присвоєно кадастровий номер :01:049:0058, та відповідно внесені відомості до Державного земельного кадастру щодо земельних ділянок за кадастровими номерами :01:049:0038 та :01:049:0058 на підставі технічних документацій, розроблених у 2016 році.

31 серпня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали свідоцтва про право на спадщину, видані приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Пясецькою Л.М., на земельну ділянку, площею 0,065 га, кадастровий номер :01:049:0058, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 і житловий будинок, що розташований на цій земельній ділянці, по частині кожного у спадковому майні, на підставі яких державним реєстратором - приватним нотаріусом внесено записи про право власності на земельну ділянку: ОСОБА_2 - 16203932, ОСОБА_3 - НОМЕР_1 ; на житловий будинок: ОСОБА_3 - НОМЕР_2 ; ОСОБА_2 - НОМЕР_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою від 03.09.2018 року № 136395522 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 11-12 т.1).

Згодом між позивачем та відповідачами - власниками суміжних земельних ділянок виник спір щодо межі та конфігурації земельних ділянок.

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до Київської обласної філії Центру ДЗК про розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж в натурі (на місцевості) належної їй на праві власності земельної ділянки (а.с. 204, т.1).

Згідно з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої Київською обласною філією Центру ДЗК від 26.02.2019 року, на підставі заяви ОСОБА_1 , при здійсненні фактичних обмірів земельної ділянки було виявлено розбіжності між координатами Національної кадастрової системи та фактичними межами земельної ділянки, у зв`язку з чим були здійснені роботи по коригуванню меж земельної ділянки та приведення їх у відповідність до фактичного використання (а.с. 202-229, т.1).

Відповідно до рішення № РВ-019 від 23.04.2019 року державним кадастровим реєстратором відділу у Васильківському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області розглянуто заяву ОСОБА_1 про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 23.04.2019 року разом з доданими до неї документами та прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру (а.с. 57, т.1).

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що підставою відмови є: невідповідність поданих документів вимогам, установленим Законом України «Про Державний земельний кадастр» і Порядком ведення Державного земельного кадастру, а саме пункт 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 №376 - відсутні підписи суміжних землевласників; невідповідності електронного документу вимогам, а саме XSD Схема Наявні зауваження щодо валідності електронного документу. Перетин ділянок з ділянкою :01:049:0058 Площа співпадає на 0,7063%.

Згідно з висновком експерта Баранова Ю.Л. КНДІСЕ Міністерства юстиції України від 27.10.2020 року № 9575/40-41 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою в даній справі встановлено:

- накладення (перетин) меж земельної ділянки за кадастровим номером :01:049:0058, що належала ОСОБА_4 , згідно каталогу координат поворотних точок з документації із землеустрою, виготовленої ТОВ «Межувальник» у 2016 році на межі земельної ділянки за кадастровим номером :01:049:0038, що належить ОСОБА_1 , згідно з координат з документації із землеустрою, виготовленої ДП «Центр державного земельного кадастру, Київська обласна філія, Васильківський районний виробничий відділ» у 2016 році не виявлено;

- виявлено часткове накладення (перетин) меж земельної ділянки за кадастровим номером :01:049:0058, згідно з каталогу координат поворотних точок з документації із землеустрою, виготовленої ТОВ «Межувальник» в 2016 році на межі земельної ділянки за кадастровим номером :01:049:0038, що належить ОСОБА_1 , згідно з координат з документації із землеустрою, виготовленою Київською обласною філією «Центр Державного земельного кадастру» в 2010 році;

- виявлено накладення (перетин) меж земельної ділянки за кадастровим номером :01:049:0038, що належить ОСОБА_1 , згідно координат з документації із землеустрою, виготовленої Київською обласною філією «Центр Державного земельного кадастру» в 2019 році на межі земельної ділянки за кадастровим номером :01:049:0058, згідно з каталогу координат поворотних точок з документації із землеустрою, виготовленої ТОВ «Межувальник» в 2016 році (в даному випадку експертом було враховано часовий період виготовлення документацій, тобто межі згідно координат з документації виготовленої в 2016 році не можуть накладатися на межі згідно з координат з документації виготовленої в 2019 році).

Також експертом встановлено, що фактичне розташування паркану (огорожі) між суміжними земельними ділянками, розташованими по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не відповідає межам, визначеним технічними документаціями із землеустрою. Дана невідповідність полягає у зміщенні останнього (паркану) відносно меж земельних ділянок. Розміри зміщення фактичної суміжної межі (паркану) відносно меж земельних ділянок, визначених технічними документаціями із землеустрою, становлять від 0,05 м до 4,92 м (а.с. 3-20, т.2).

Відмовляючи у задоволенні позовув частині зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Київській області, відділу у Васильківському районі - видалити інформацію з публічної кадастрової карти стосовно земельної ділянки кадастровий номер :01:049:0058, власниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:049:0058 було здійснено державним кадастровим реєстратором відділу у Васильківському районі на підставі технічної документації з землеустрою, позивач зверталася із заявою до державного кадастрового реєстратора про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, про що рішенням державного кадастрового реєстратора № РВ-019 від 23.04.2019 року їй було відмовлено, і ОСОБА_1 у встановленому законом порядку таку відмову не оскаржувала.

Законом України «Про Державний земельний кадастр» не передбачені повноваження, які б давали право Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області здійснювати перевірки діяльності Державних кадастрових реєстраторів та зобов`язувати їх здійснювати реєстрацію земельних ділянок, надавати витяги чи вносити зміни до Державного земельного кадастру.

Щодо зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Київській області, відділу у Васильківському районі затвердити технічну документації ОСОБА_1 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 , за кадастровим номером :01:049:0038, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка щодо якої у 2019 році, на підставі заяви позивача, розроблена технічна документація перебуває у приватній власності позивача, відтак, вказана документація затверджується нею як - власником земельної ділянки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, позовні вимоги не доведені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайновогоабо майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набуваєтьсята реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особамита державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей. Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

За правилами статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти 1.1., 1.2., 1.3). У пунктах 4.1-4.3 Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За загальним правилом власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Разом з цим, за вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, судом встановлено, що позивач та відповідачі є власниками суміжних земельних ділянок.

Між сторонами існує спір щодо суміжної межі земельних ділянок.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи фактичне розташування паркану (огорожі) між суміжними земельними ділянками, розташованими по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не відповідає межам, визначеним технічними документаціями із землеустрою.

Дана невідповідність полягає у зміщенні фактичної суміжної межі від 0,05 м до 4,92 м. з боку відповідачів на земельну ділянку позивача.

За таких обставин, порушується право позивача на користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою, що належить їй на праві приватної власності.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано висновки експерта, яким виявлено часткове накладення (перетин) меж земельних ділянок та встановлено, що фактичне розташування паркану (огорожі) між суміжними земельнимиділянками, не відповідає межам визначеним технічними документаціями із землеустрою, існуючий паркан між суміжними ділянками не відповідає межі земельних ділянок зазначених у землевпорядній документації, а також встановлено порушення державно - будівельних норм, що стосується невідповідності існуючої забудови вимог ДБН 360-92 Містобудування, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, заявляючи позовні вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію земельної ділянки відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку вимоги про визнання незаконним та скасування запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію земельної ділянки відповідачів не є ефективним способом захисту порушених прав позивача, оскільки визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію земельної ділянки відповідачів не приводить до поновленняправ позивача.

Державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2021 року у справі № 916/2791/13.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що належним способом захисту у спірних правовідносинах є вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування, володіння та розпорядження своїм майном з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню прав позивача, яке полягає в зміщенні фактичної суміжної межі від 0,05 м до 4,92 м. з боку відповідачів на земельну ділянку позивача, проте позивач з такими вимогами до суду не зверталася.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 2, 5 ЦПК України цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливаюь на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм чинного законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 09 лютого 2023 року.

Головуючий

Судді