Номер провадження: 22-ц/813/2401/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом Житлово-будівельний кооператив «Центральний 3» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року, Житлово-будівельний кооператив «Центральний 3» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за період з 01.01.2017 року по 22.10.2020 року в розмірі 23054,58 грн., з яких 21654,95 грн. основна заборгованість; 829,77 грн. 3% річних; 569,86 грн. інфляційні втрати та судові витрати по справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року позовні вимоги Житлово-Будівельного кооперативу «Центральний 3» (ЄДРПОУ 24531854, 65074,м.Одеса, вул.Ак. Філатова,23а) до ОСОБА_1 (Паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (Паспорт НОМЕР_1 ,) на користь Житлово-Будівельного кооперативу «Центральний 3» (ЄДРПОУ 24531854, 65074,м.Одеса, вул.Ак. Філатова,23а) заборгованість за період з жовтня 2017 по жовтень 2020 року в розмірі 18 603,98 гривень, з яких 17 545,59 гривень основна заборгованість; 711,73 гривень 3% річних; 346,66 гривень інфляційні втрати;

Стягнуто з ОСОБА_1 (Паспорт НОМЕР_1 ,) на користь Житлово-Будівельного кооперативу «Центральний 3» (ЄДРПОУ 24531854, 65074,м.Одеса, вул.Ак. Філатова,23а) 2906,45 гривень судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у позові Житлово-будівельний кооператив «Центральний 3» відмовити у повному обсязі. Крім того, в строк передбачений ст. 364 ЦПК України, ОСОБА_1 подала до суду доповнення до апеляційної скарги, які просила прийняти до апеляційної скарги.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від Житлово-будівельного кооперативу «Центральний 3» не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції, вищезазначеним вимогам закону відповідає, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ЖБК «Центральний 3» є юридичною особою, яке діє на підставі Статуту, має свою печатку та рахунок в банківських установах.

27 лютого 2007 року була проведена державна реєстрація ЖБК «Центральний 3», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідачу на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 . Разом з тим, відповідно до рішення Малиновського районного суду м.Одеси по справі 1519/2-5346/11 за ОСОБА_1 визнано право власності на іншу 1/2 частину квартири. Таким чином, відповідач є одноосібним власником вказаної квартири, оскільки державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року по справі № 910/10987/18.

Будинок в якому розташована квартира відповідача обслуговується позивачем, що встановлено рішенням Малиновського р-ного суду від 21.12.2015 по справі 521/11335/15-ц за участю тих же самих сторін, а тому в силу ст.82 ЦПК України вказана обставина є преюдиційною.

Відповідно до п.1.1. п. 2.1. статуту ЖБК «Центральний -3» метою діяльності кооперативу є обслуговування, ремонт, реконструкція житлового будинку та утримання прибудинкової території за рахунок внесків передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п.1.2. статуту ЖБК «Центральний -3» є кооперативом обслуговуючого типу.

Рішенням загальних зборів мешканців будинку, оформленим протоколом № 15 від 18.02.2017 року встановлено тариф за обслуговування будинку, в розмірі 2,68 грн за 1 кв.метр площі .

Рішенням загальних зборів мешканців будинку, оформленим протоколом № 17 від 03.02.2018 року встановлено тариф за обслуговування будинку, в розмірі 3,01 грн за 1 кв.метр площі. Разом з тим, вказаним рішенням з урахуванням договірних відносин з постачальником води, були визначено порядок сплати за послуги з водопостачання, згідно якого власники квартир, які не мають особистих приладів обліку спожитої води сплачують кошти в розмірі 350 грн на місяць;.

Рішенням загальних зборів мешканців будинку, оформленим протоколом № 18 від 01.02.2019 року встановлено тариф за обслуговування будинку, в розмірі 4,50 грн за 1 кв.метр площі.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що відповідач не спростувала належними та допустимими доказами вимоги позивача в частині наявності у неї обов`язку зі сплати платежів за спожиті послуги з утримання будинку. При цьому, суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за період лише з жовтня 2017 по жовтень 2020 року в розмірі 17 545, 59 гривень, стягнення 3% річних, що складає 711,73 грн. та інфляційних втрат, що складають 346,66 грн., оскільки інші вимоги заявлені зі спливом строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Положення ст.ст. 66-68 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і положення підзаконних актів у сфері житлово-комунальних послуг покладають на користувачів житла (власників) обов`язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про кооперацію" кооператив - це юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про кооперацію" метою кооперації є задоволення економічних, соціальних та інших потреб членів кооперативних організацій на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, поділу між ними ризиків, витрат і доходів, розвитку їх самоорганізації, самоуправління та самоконтролю.

Частиною 1 статті 8 вказаного закону визначено, що статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.

У пункті 15 розділу III Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, який затверджений постановою Ради Міністрів Української РСР 30 квітня 1985 р. N 186, з подальшими змінами, зазначено, що Житлово-будівельний кооператив здійснює експлуатацію і ремонт належного йому жилого будинку (будинків) та утримання придомової території за рахунок коштів кооперативу на засадах самооплатності.

Згідно пункту 22 Примірного статуту кошти житлово-будівельного кооперативу складаються, зокрема, з внесків на експлуатацію жилого будинку (будинків) і утримання придомової території.

Відповідно до п.1.10 статуту позивача ЖБК Центральний 3 діє в порядку ЗУ «Про Кооперацію» з урахуванням вимог інших нормативно-правових актів.

Відповідно до п.2.2. статуту напрямками діяльності ЖБК є ремонт і реконструкція житлового будинку, експлуатація та належне утримання об`єктів спільної власності тощо.

Відповідно до п.11.1 статуту для забезпечення належного утримання будинку і прибудинкової території ЖБК щорічно складає і затверджує кошторис витрат.

Відповідно до п.11.4 статуту власник квартири зобов`язаний вносити платежі на поточні витрати незалежно від умов користування квартирою.

Судовим розглядом справи встановлено, що ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .

Вищевказаний будинок, в якому розташована квартира відповідача обслуговувається Житлово-будівельний кооператив «Центральний 3».

Зазначених обставин сторони не заперечують, тому не підлягають доказуванню.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка у відзиві на позовну заяву зазначала, що вона не заперечує своє зобов`язання нести відповідну вимогам закону участь в утриманні будинку, прибудинкової території та участь в оплаті отриманих послуг, однак позивач повинен узгодити із нею як перелік послуг, так і розмір оплати за кожну з них, що можливо лише через укладення Договору про надання житлово комунальних послуг, узгодження переліку послуг та оплати за них, проте позивач відмовляється це робити. (а.с. 122-124).

Апеляційниий суд погоджується із висновком районного суду про те, що зважаючи на вищезазначені положення закону та статуту, ЖБК «Центральний 3» вправі встановлювати для мешканців будинку АДРЕСА_2 розмір платежів і внесків з утримання будинку.

При цьому, твердження відповідача про відсутність договору між нею та позивачем щодо визначення розміру та порядку сплати за комунальні послуги є безпідставними, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05.04.2017 року у справі №212/4917/15-ц, власники квартир у багатоквартирному будинку, зобов`язані нести витрати по утриманню спільного неподільного майна незалежно від членства в обслуговуючій організації в розмірі затверджених в установленому порядку тарифів, а сам по собі факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у якому зокрема зазначив, що оскільки обов`язок споживача житлово-комунальних послуг як власника житла ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення від оплати житлово-комунальних послуг.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд вважає вірним висновок районного суду про те, що відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами вимоги позивача в частині наявності у неї обов`язку зі сплати платежів за спожиті послуги з утримання будинку, а відтак, з ОСОБА_1 , як з споживача, слід стягнути на користь позивача заборгованості з оплати житлово комунальних послуг, з урахуванням індексу інфляціі та 3% річних.

У доводах апеляційної скарги та доповненнях до неї, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що позивачем не надано допустимих доказів витрат понесених позивачем та заборгованості відповідача, оскільки допустимими доказами фінансових витрат та заборгованості є тільки первинні фінансово бухгалтерські документи, які складені відповідно до діючого законодавства, проте таких документів позивачем не надано до суду.

На вказані доводи апелянта слід зазначити насиупне.

Так, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Судовим розглядом справи встановлено факт надання позивачем ЖБК «Центральний 3» житлово-комунальних послуг особі, яка є його споживачем, тобто відповідачці ОСОБА_1 . При цьому, в обґрунтування розміру позовних вимог позивачем надано до суду: копію протоколу №15 від 18.02.2017 року та калькуляціі витрат, копію протоколу №17 від 03.02.2018 року та калькуляції витрат, копію протоколу №18 від 01.02.2019 року та калькуляції витрат, копію договору №10038м14 щодо послуг зі збирання та вивезення твердих побутових відходів, копію договору №10038мк18 щодо послуг зі збирання та вивезення твердих побутових відходів, копію договору №4251/1 щодо послуг водопостачання, копію договору №1893 про постачання електричної енергії, копію договору №24531854 про комплексне банківське обслуговування, копію договору про надання банківських послуг №67007277, звіт по особовому рахунку (а.с. 57-99).

Крім того, позивачем в позовній заяві детально описано та надано розрахунок за оплату житлово-комунальних послуг, на спростування якого, відповідачка до суду жодного доказу не дала, як і не надала доказів на погашення заборгованості, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань з оплати наданих житлово-комунальних послуг.

При цьому, безпідставними є і твердження апелянта в доповненнях до апеляційної скарги про те, що в рішенні суду проігноровано факт наявності у відповідача комерційного обліку води (водоміра), що спростовує факт нарахування відповідачу розміру заборгованності за послуги водопостачання та водовідведення розрахунковим способом, а не по показанням комерційного прибору обліку (водоміру). Данному факту тобто, як зазначає апелянт, судом не було надано жодної правової оцінки та при цьому необгрунтовано було повністю визнано розмір заборгованості визначений позивачем розрахунковим способом без урахування показань водоміра.

Так, як вже встановлено судом в ході розгляду справи, відповідачкою не спростовано правильність проведених ЖБК «Центральний 3» нарахувань плати житлово комунальних послуг за спірний період, що визначався позивачем за нормами споживання у відповідні часові проміжки. Враховуючи загальну доступність інформації про тарифи з обслуговування будинку, відповідачкою та її представником такий розрахунок не складався та не надавався до суду. Доводи апеляційної скарги також не спростовують надану позивачем інформацію.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши обставини у справі на підставі зібраних у справі доказів у їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку відповідно до положень статей 81,89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову в межах строку позовної давності.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідност. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом Житлово-будівельний кооператив «Центральний 3» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 03.02.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева