Дата документу 16.03.2023Справа № 554/1133/23
Провадження № 2/554/3567/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2023 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого - судді Черняєвої Т.М.,

за участю секретаря Янушкевіч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом.

В обгрунтування позову позивачем зазначено, що він є спадкоємцем за заповітом після своєї бабусі ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Кобеляки Полтавської області. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема: квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана за результатами біржових торгів на Полтавській регіональній аграрно-промисловій біржі 27.10.1997 року. Право власності за ОСОБА_2 , у відповідності до вимог ст.227 ЦК УРСР, зареєстровано 24.11.1997 року, згідно реєстраційного посвідчення, виданого КП ПБТІ Інвентаризатор в реєстровій книзі №120 за реєстровим №15493.

Зважаючи на те, що постановою державного нотаріуса Четвертої полтавської державної нотаріальної контори від 20.01.2022 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки договір купівлі-продажу квартири не може бути прийнятий нотаріусом як правовстановлюючий документ, так як сторонами договору не додержано вимог чинного законодавства щодо його нотаріального посвідчення, тому, з метою захисту свого порушеного права, спадкоємець був змушений звернутися до суду та просив визнати за ним у порядку спадкування за заповітом майна померлої ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 63,3 кв.м.

З огляду на викладене, позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права на спадкове майно у нотаріальному порядку та вимушений звернутися до суду з вказаним позовом про визнання права власності на нього.

Ухвалою від 09.02.2023 року відкрито упровадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 02.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву у якій, просив справу розглянути за його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради, у судове засідання не з?явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового розгляду, не повідомив про причину неявки.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 .

20.04.2011 року ОСОБА_2 складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Кобеляцького районного нотаріального округу Русняк Л.І., відповідно до якого на випадок своєї смерті вона зробила таке розпорядження: все майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на день смерті, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі за №51053735 (витяг про реєстрацію №26754182 від 20.04.2011 року).

ОСОБА_1 звернувся до Четвертої полтавської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та його заявою зареєстровано спадкову справу №54069436 (витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №33054519 від 15.01.2013 року).

Постановою державного нотаріуса Четвертої полтавської державної нотаріальної контори Ткаченко Н.В. від 20.01.2022 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки договір купівлі-продажу квартири не може бути прийнятий нотаріусом у якості правовстановлюючого документу, оскільки сторонами договору не додержано вимог ст.227 ЦК УРСР, чинного на час укладення договору, у частині нотаріального посвідчення.

Далі встановлено, що 27 жовтня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діяла за дорученням, посвідченим нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори, зареєстрованим за № 798 від 05.04.1997 року, від імені ОСОБА_2 , відповідно до «Правил біжової торгівлі на Полтавській регіональній аграрно-промисловій» (скорочено ПРАПБ) було укладено біржовий контракт № Н/173 на купівлю-продаж нерухомого майна. Згідно умов вказаного біржового контракту, Продавець зобов`язується продати, а Покупець купити нерухоме майно, яке складається з квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_2 . На підставі результатів біржових торгів укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 та складається з трьох кімнат (кімната 2 12,1 кв.м., кімната 5 8,0 кв.м., кімната 6 16,1 кв.м.), коридор 1 11,1 кв.м., туалет 3 1,5 кв.м., ванна 4 2, 8 кв.м., кухня 7 8,3 кв.м., вбудована шафа 8 1,1 кв.м., балкон 0,9 кв.м., лоджія 1,4 кв.м. загальна площа квартири становить 63,3 кв. м., жила площа 36,2 кв.м.

Відповідно до укладеного договору купівлі-продажу квартира належала продавцю на праві приватної власності на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. за № 1648 від 24.07.1997 року та зареєстрованого колективний підприємством Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» і записаного в реєстрову книгу № 120 за № 16493 від 17.10.1997 року.

На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року вказаний договір не підлягав нотаріальному посвідченню.

Право власності за ОСОБА_2 , у відповідності до вимог ст.227 ЦК УРСР, зареєстровано 24 листопада 1997 року. Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Колективним підприємством Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 24.11.1997 року в реєстровій книзі за № 120 за реєстровим номером № 15493 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.1997 року.

Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 статті 1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

ОСОБА_1 , є спадкоємцем першої черги за законом за правом представлення померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі ОСОБА_2 , оскільки його мати, а її донька ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до відкриття її спадщини.

Те, що ОСОБА_1 є онуком померлої ОСОБА_2 підтверджено свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_2 (видане Автозаводським відідлом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області 07.04.2010 року), у якому його матір?ю зазначено ОСОБА_4 , а у графі батько ОСОБА_5 та свідоцтвом про народження його матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серії НОМЕР_3 (виданим райЗАГС м.Кобеляки Полтавської області 19.09.1958 року), де у графі мати зазначено: ОСОБА_2 , батько ОСОБА_6 .

У відповідності до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав.

Так, відповідно до заповіту ОСОБА_2 , остання визначила єдиним спадкоємцем, на все належне їй на момент смерті майно ОСОБА_1 .

Таким чином, враховуючи положення ст. 1261, ст. 1266 та ч. 1 ст. 1235 ЦК України, ОСОБА_1 , є єдиним спадкоємцем як за заповітом, так і першої черги за законом за правом представлення, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , який прийняв спадщину, а тому має право на її спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

Згідно роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Враховуючи, що на момент виникнення спірних правовідносин у жовтні 1997 року (оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений 27.10.1997 року), вони були врегульовані одночасно нормами ЦК Української РСР 1963 року та Законом України «Про товарну біржу», тому для їх врегулювання потрібно застосовувати вказані нормативно-правові акти.

Відповідно до ст. ст. 4, 41 ЦК УРСР (в редакціі від 18.07.1963 р) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ст. 47 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

У разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

У відповідності зі ст. 12 ЗУ «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

На підставі ч. 4 ст. 15 вказаного Закону угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Отже, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.

Таким чином, незважаючи на існуючу на дату укладання правочину норму, що дозволяла укладати угоди купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акта, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, що вимагала обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із сторін є фізична особа.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

Оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» та ст. 277 ЦК УРСР 1963 року, враховуючи докриту пріоритетності спеціальних норм права над загальними, а також враховуючи, що Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, вважаю правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

Крім того, відповідно до діючого на даний час законодавства - а сам ст. 204 ЦК України (2003 року) - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зареєстровані на товарних біржах правочини в силу Закону України «Про товарну біржу» не були нікчемними, так як відповідали вимогам статті 15 цього Закону.

Як вбачається з обставин справи, реєстрація Полтавським бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в реєстровій книзі № 120 за реєстровим номером 15493 24 листопада 1997 року за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру відбулась на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Полтавською регіональною аграрно-промисловою біржею 27 жовтня 1997 року, а не нотаріусом, що станом на той час не суперечило чинному законодавству.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 року передбачали таку підставу для державної реєстрації об`єктів нерухомого майна як договори купівлі-продажу, зареєстровані біржою (пункт 6).

Таким чином, біржовий договір був достатньою правовою підставою для реєстрації об`єкта нерухомого майна за відповідною особою в органах технічної інвентаризації.

Водночас, згідно з приписами ст. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року№ 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на квартиру міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі.

Сторони договору купівлі-продажу досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується підписами сторін, вони мали вільне волевиявлення на укладення правочину, усі зобов`язання сторін виконані у повному обсязі, договір був зареєстрований, відбулась передача квартири та коштів сплачених за неї, покупець користувалась квартирою з 1997 року по день смерті, права інших осіб не були порушені укладеним договором купівлі-продажу і на даний час будь-яких порушень не встановлено. Правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1997 році.

Згідно з ч.ч.1, 4, 5 статті 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасники є членами біржі; в) якщо вона подана до реєстрації на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Відповідно до угоди купівлі-продажу нерухомості вона була укладена у визначеному вище вказаному нормами права порядку, адже: а) була здійснена купівля-продаж спірного будинку, допущеної до обігу на товарній біржі; б) договір поданий до реєстрації та зареєстрований на біржі 27.10.1997 року за № Н/173 - в день його укладення, що визначено в умовах договору.

Таким чином, ОСОБА_2 за життя, при укладенні цього договору вважала, що правочин укладений відповідно до вимог законодавства, чинного на час його укладення та відсутні підстави для визнання його недійсним, оскільки були дотримані в сукупності вимоги щодо укладення правочину на товарній біржі у виді договору купівлі-продажу житлового будинку б/н від 27.10.1997 року, а саме: вид укладеної угоди - купівлі-продажу, реєстрація угоди на товарній біржі, отримання реєстраційного посвідчення КП ПБТІ «Інвентаризатор» про реєстрацію право приватної власності на вищевказану квартиру та відсутністю законодавчо встановленої вимоги щодо її нотаріального посвідчення.

На замовлення ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_7 на спадкову квартиру АДРЕСА_1 17.08.2022 року складено технічний паспорт (інвентаризаційна справа № 1-1511-22).

Згідно з вказаним технічним паспортом дана квартира, розташована на 7 поверсі будинку та складається з 3 житлових кімнат загальною площею 63,3 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м., у тому числі: 1 - коридор площею 9,5 кв.м., 2 - кімната площею 12,2 кв.м., 3 - санвузол площею 4,1 кв.м., 4 - кімната площею 7,8 кв.м., 5 - кімната 15,3 кв.м., 6 кухня 9,8 кв.м., балкон (k=0.8) 2,2 кв.м., лоджія (k=1,0) 2,4 кв.м.

Згідно довідки ФОП ОСОБА_7 б/н від 17.08.2022 року в результаті проведеної технічної інвентаризації встановлено, що житлова площа квартири змінилась з 36,2 кв.м. на 35,3 кв.м. за рахунок ремонтних робіт. Ремонтні роботи проведено без втручання в огороджувальній та несучі конструкції, що відповідно до постанови «Про затвердження переліку будівельних робіт, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», зареєстрованої Кабінетом міністрів України від 07.06.2017 року за № 406, не підлягає прийняттю в експлуатацію.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст.ст. 1218, 1220, 1221, 1223, 1258 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. ст. 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З огляду на викладені обставини щодо правомірності укладеного договору купівлі-продажу квартири, вона належала померлій на момент відкриття спадщини та увійшла до складу спадщини після її смерті.

Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який прийняв її спадщину, але відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, позбавляє можливості оформити спадщину у нотаріальному порядку. Водночас, не позбавляє позивача законних сподівань щодо реалізації його спадкового права як підстави набування права власності на нерухоме майно.

Водночас, враховуючи, що учасник договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на ПРАПБ від 27.10.1997 року, ОСОБА_2 померла, вимога про визнання дійсним та таким, що відбувся вказаного договору в подальшому не потягне за собою юридичних наслідків, оскільки за померлою неможливо зареєструвати право власності у новому реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч.4 ст. 25 ЦК України).

За таких обставин, визнання судом дійсним договору, один із учасників якого помер, свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець має право захистити свої права шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

З огляду на викладене, питання визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом можливо вирішити лише в судовому порядку, оскільки іншого порядку спадкування за даних обставин не існує (Визнання права на спадщину).

Водночас, визнання за ОСОБА_1 права власності на вищевказане нерухоме майно не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осібю право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

З огляду на зазначене, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою права або може скористатись можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Під змістом позову розуміють саме вид (спосіб) судового захисту прав та законних інтересів, з яким позивач звертається до суду (п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009 року).

Зміст зазначених у ст. 4 ЦПК України підстав для захисту відображений у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Порушення цивільних прав має проявлятись в активних діях відповідача, невизнання цивільного права, у свою чергу, полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права, оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі.

Таким чином, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

У зв`язку з тим, що Позивач позбавлений можливості оформити спадщину в позасудовому порядку, а тому змушений звертатися до суду за захистом, обираючи спосіб захисту свого права у вигляді визнання права власності за спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом.

Суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту прав та законних інтересів ОСОБА_1 у даних правовідносинах, є визнання права власності на спадкове майно - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 .

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у сумі 6 330 грн., які останній просить віднести за свій рахунок та не стягувати з відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.390, 1216, 1217, 1218, 1270ЦК України, ст.ст.200, 206, 263, 265, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , у порядку спадкування за заповітом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 бабусі ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м., у тому числі: 1 - коридор площею 9,5 кв.м., 2 - кімната площею 12,2 кв.м., 3 - санвузол площею 4,1 кв.м., 4 - кімната площею 7,8 кв.м., 5 - кімната площею 15,3 кв.м., 6 кухня площею 9,8 кв.м., балкон (k=0.8) площею 2,2 кв.м., лоджія (k=1,0) площею 2,4 кв.м.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

відповідач Територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради, , юридична адреса: 36000, м.Полтава, вул.Соборності, 36.

Суддя Т.М.Черняєва