Номер провадження: 22-ц/813/1599/23
Справа № 500/3332/17
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, Комунального підприємства «Ізмаїльське міське бюро технічної інвентаризації», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протизаконним і скасування рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності та реєстрації права власності, на рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Жигуліна С.М. 26 травня 2021 року у м. Ізмаїл Одеської області,

встановила:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом, який було уточнено, в обґрунтування якого посилався на те, що за розпискою від 25 червня 1991 року ОСОБА_1 25 червня 1991 року отримав дозвіл у власника житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 на будівництво гаража зі сплатою компенсації за пошкоджені зелені насадження. Вказаним гаражем позивач користувався до часу, доки треті особи, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу з ОСОБА_4 , не розпочали розподіл майна подружжя, а у 2016 році ОСОБА_3 звернулась до позивача з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Разом із тим, 25 березня 2010 року виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради надав дозвіл вказаним особам на будівництво гаража, після чого на підставі висновку комунального підприємства «Ізмаїльське МБТІ» від 02 жовтня 2010 року прийняв своє рішення за № 994 від 22 липня 2010 року про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на гараж та зобов?язав комунальне підприємство «Ізмаїльське МБТІ» видати свідоцтво про право власності, яке було видано 03 серпня 2010 року.

Через те, що про порушення свого права позивач узнав у 2016 році, коли ОСОБА_3 звернулась до позивача з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, останній просив відновити строк для оскарження рішення Ізмаїльського міськвиконкому від 22 липня 2010 року за № 994 «Про оформлення права власності на об?єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 ».

Крім того, на день прийняття рішення Ізмаїльського міськвиконкому за № 994 від 22 липня 2010 року «Про оформлення права власності на об?єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 » виконком не мав повноважень на видачу свідоцтва на право власності. Разом із тим, право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на підставі свідоцтва на право власності серії НОМЕР_1 від 03 вересня 2010 року №665 на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради за № 994 від 22 липня 2010 року. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив скасувати вказане свідоцтво, а також скасувати реєстрацію № 27027426 від 16 серпня 2010 року, яка проведена комунальним підприємством «Ізмаїльське МБТІ» щодо права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області від 26 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 ніколи не доводив, що він має право власності на гараж - літ. «Ж» на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , але незаперечним є той акт, що на території земельної ділянки є будівельні матеріали, які належать апелянту на праві власності, вартість яких складає 142 800 грн. Вказане, на думку ОСОБА_1 , є свідченням того, що прийняття Ізмаїльським міськвиконкомом оформлення права власності на цей гараж на інших осіб є порушенням його права власності на будівельні матеріали і затрат на будівельні роботи, а також порушено право користування апелянта земельною ділянкою, яка була передана йому попередніми власниками для будівництва гаражу.

Сторони про розгляд справи на 24.01.2023 року були сповіщені належним чином.

24 січня 2023 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника комунального підприємства «Ізмаїльське МБТІ» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається з архівної виписки комунальної установи «Ізмаїльський архів» за № 25-Б від 24 вересня 2015 року, 27 червня 1958 року виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради ухвалив рішення №331/23, згідно якого ОСОБА_4 була відведена земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку площею 490 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому відбулась зміна вказаної адреси з « АДРЕСА_1 » на « АДРЕСА_1 ».

25 червня 1991 року ОСОБА_4 дозволив позивачу ОСОБА_1 поставити гараж на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні ОСОБА_4 . У той же день ОСОБА_1 сплатив 1 000 рублів ОСОБА_4 за вирубку зелених насаджень на вказаній земельній ділянці. На підтвердження зазначеного позивачем надано розписки (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

04 липня 1996 року спадкоємці ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали біржовий договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з ОСОБА_2 .

03 серпня 2010 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності НОМЕР_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

23 травня 2012 року ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ у власність 1/2 частини житлового будинку та господарських будівель, мотивуючи тим, що під час шлюбу 04 липня 1996 року сторонами було придбано спільне майно, а саме, будинок АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1288 від 04 липня 1996 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2013 року по справі № 1510/3370/12, яке набрало законної сили, за ОСОБА_3 було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: по АДРЕСА_1 , до складу якого увійшов гараж літ. «Ж» вартістю 14 875 грн.

У наступному, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати позивачці у користуванні гаражем та звільнити гараж літ. «ж» за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2013 року по справі № 500/6365/15-ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги було задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 в користуванні гаражем літ. «Ж» за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити гараж літ. «Ж» за адресою: АДРЕСА_1 .

Також 27 березня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про виділ частки будинку в окремий об`єкт нерухомості, визнання права власності та припинення спільної часткової власності, у якому просила суд виділити в натурі в окремий об`єкт нерухомості 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачці.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 липня 2019 року у справі № 500/2258/19 позов було задоволено у повному обсязі.

Виділено в натурі в окремий об`єкт нерухомого майна - 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 та складається з частини житлового будинку літ. «А» та прибудови літ. «а» в складі наступних приміщень, господарських будівель та надвірних споруд: №№1 коридор, площею 3,9 кв.м., 4 житлова кімната, площею 16,4 кв.м., 5 їдальня, площею 8,1 кв.м., 6 кухня, площею 5,9 кв.м., 7 коридор, площею 5,3 кв.м., загальною площею 39,6 кв.м., із господарських будівель: гараж «Ж», із господарських споруд: №1 хвіртка, №2 ворота, №3 паркан, №4 паркан, №5 паркан, №7 мостіння, №8 мостіння, №9 водопровід.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на об`єкт нерухомого майна житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з частини житлового будинку літ. «А» в складі наступних приміщень, господарських будівель та надвірних споруд: №№1 коридор, площею 3,9 кв.м., 4 житлова кімната, площею 16,4 кв.м., 5 їдальня, площею 8,1 кв.м., 6 кухня, площею 5,9 кв.м., 7 коридор, площею 5,3 кв.м., загальною площею 39,6 кв.м., із господарських будівель: гараж «Ж», із господарських споруд: №1 хвіртка, №2 ворота, №3 паркан, №4 паркан, №5 паркан, №7 мостіння, №8 мостіння, №9 водопровід.

Припинено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як окремий об`єкт нерухомості - житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з частини житлового будинку літ. «А» в складі наступних приміщень, господарських будівель та надвірних споруд: №№1 коридор, площею 3,9 кв.м., 4 житлова кімната, площею 16,4 кв.м., 5 їдальня, площею 8,1 кв.м., 6 кухня, площею 5,9 кв.м., 7 коридор, площею 5,3 кв.м., загальною площею 39,6 кв.м., із господарських будівель: гараж «Ж», із господарських споруд: №1 хвіртка, №2 ворота, №3 паркан, №4 паркан, №5 паркан, №7 мостіння, №8 мостіння, №9 водопровід, присвоївши окремий реєстровий номер.

Вказане судове рішення було оскаржене в апеляційному порядку представником ОСОБА_1 та не набрало законної сили на час розгляду даної справи.

Предметом спору у справі, що переглядається, є рішення Ізмаїльського міськвиконкому за № 994 від 22 липня 2010 року «Про оформлення права власності на об?єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 », свідоцтво на право власності серії НОМЕР_1 від 03 вересня 2010 року №665, видане на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради за № 994 від 22 липня 2010 року, а також реєстрація № 27027426 від 16 серпня 2010 року, яка проведена комунальним підприємством «Ізмаїльське МБТІ» щодо права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входить гараж літ. «Ж».

Згідно ст. 19 ч.2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 1 пункту «б» частини 1 статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад належать повноваження прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об?єктів у порядку, встановленому законодавством, а зазначені повноваження є відповідно до зазначеної норми закону, делегованими.

Як зазначено представником ОСОБА_1 у позовній заяві та апеляційній скарзі, отримання відповідачем на праві власності гаража позбавляє позивача отримати компенсацію за будівельні матеріали та понесені витрати на будівництво гаражу.

Як вказувалось вище, право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 підтверджено свідоцтвом серії НОМЕР_1 , виданим на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради за № 665 від 03 серпня 2010 року.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вимогами ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено право власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1 , до складу якого входить і гараж літ. «Ж».

Згідно вимог ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що господарсько-побутова будівля літ. «Ж», якою є гараж, за своєю природою є складовою садиби та не може бути вилучена окремо у межах єдиної земельної ділянки.

Колегія суддів також враховує, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтвердив його право власності та/або користування на будову, яка у технічній документації комунального підприємства «Ізмаїльське МБТІ» визначена гаражем літ. «Ж».

Крім того, в обґрунтування права власності позивача на будівельні матеріали, з яких побудований гараж, представник ОСОБА_1 посилався на вимоги ч.1 ст. 28 Земельного кодексу УРСР в редакції 1990 року, за якими при переході права власності на будівлю і споруду разом з цим об`єктом переходить і право володіння або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Колегія суддів зазначає, що власником земельної ділянки, на який побудований гараж, є держава, і доказів того, що місцеві органи самоврядування надавали дозвіл ОСОБА_1 на будівництво гаражу на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Згідно ст. 90 ЦК УРСР у редакції 1963 року, який був чинним на момент будівництва гаражу, земля її надра є у власності держави і надаються тільки у користування.

Згідно ст. 100 ЦК УРСР 1963р., земля не може бути у власності громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 105 ЦК УРСР 1963 року господарські і побутові будівлі і споруди, зведені громадянином без належного дозволу і на земельній ділянці, яка не виділялась для будівництва гаражу, визнається самочинним будівництвом.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не надавалась земельна ділянка по АДРЕСА_1 для будівництва, не надавались дозволи на будівництво гаражу, а також враховуючи те, що ОСОБА_7 не міг передати позивачу у користування земельну ділянку, оскільки не був її власником, та вказане нерухоме майно не могло знаходитись у приватній власності відповідно до діючого законодавства станом на 25 червня 1991 року, то колегія суддів доходить до висновку про відсутність доказів порушених прав та інтересів ОСОБА_1 оскаржуваним рішенням Ізмаїльського міськвиконкому за № 994 від 22 липня 2010 року «Про оформлення права власності на об?єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 ».

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 03 серпня 2010 року, згідно якого ОСОБА_2 отримав право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (зі змінами).

До 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав).

Відповідно частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, суть державної реєстрації прав офіційне визнання й підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

З огляду на вищевикладене, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у власника відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Відповідно, для скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу на підставі якого було видано вказане свідоцтво.

Вказане кореспондується із практикою Верховного Суду, викладеною зокрема у постановах: від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17; від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19; від 06.05.2020 року у справі № 120/4617/18-а; від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17; від 16 вересня 2020 року у справі № 278/657/18, від 09 березня 2021 року у справі № 756/4120/16-ц.

Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування та визнання недійсним рішення органу, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності - рішення Ізмаїльського міськвиконкому за № 994 від 22 липня 2010 року «Про оформлення права власності на об?єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 » то, відповідно, відсутні і передбачені законом підстави для скасування свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 03 серпня 2010 року, згідно якого ОСОБА_2 отримав право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Також, не можуть бути задоволені вимоги позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування реєстрації № 27027426 від 16 серпня 2010 року, яка проведена комунальним підприємством «Ізмаїльське МБТІ» щодо права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки зазначені вимоги є похідними від позовних вимог про визнання протизаконним і скасування рішення виконавчого комітету та свідоцтва про право власності.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою статті 16 ЦК України.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, колегія суддів, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і давши їм належну оцінку, доходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів наявності у нього права власності та/або користування гаражем літ. «Ж», який входить до складу житлового будинку АДРЕСА_1 , то оскаржуваними рішенням виконавчого комітету та свідоцтвом про право власності не могли бути порушені права та інтереси позивача, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено у зв`язку із відсутністю доказів порушеного права.

Колегія суддів вважає безпідставними такими, що не мають правового значення для вирішення справи, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, прийняття Ізмаїльським міськвиконкомом оформлення права власності на гараж на інших осіб є порушенням його права власності на будівельні матеріали і затрат на будівельні роботи, а також порушено право користування апелянта земельною ділянкою, яка була передана йому попередніми власниками для будівництва гаражу.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що питання щодо захисту прав ОСОБА_1 на будівельні матеріали і затрат на будівельні роботи не є предметом розгляду даної справи і не має правового значення для її вирішення, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для скасування законного права власності третіх осіб на належне їм нерухоме майно.

Крім того, апелянт не позбавлений передбаченого законом права щодо захисту порушених інтересів на підставі положень статті 331 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення його права користування земельною ділянкою, яка була передана йому попередніми власниками для будівництва гаражу, є безпідставними, оскільки право апелянта на користування зазначеною земельною ділянкою не підтверджено жодним доказом.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд апеляційної інстанції перевірив та, ухвалюючи судове рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, у зв`язку із чим рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 26 травня 2021 року підлягає зміні, із викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 26 травня 2021 року змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 03 лютого 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе