Справа № 211/8386/21
Провадження № 2/211/377/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 березня 2023 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

при секретарі Мариненко Е.П.,

за участі позивача ОСОБА_1 представника третьої особи Займукової І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Довгинцівської районної у місті ради, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся у грудні 2021 року до суду із вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши місце проживання дитини по АДРЕСА_1 , посилаючись на злісне ухилення відповідачки від виконання покладених на неї законом батьківських обов`язків. В обґрунтування вимог зазначено, що з 24 червня 2011 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 16.02.2017 між ними розірвано. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 , яка з квітня 2016 року перебуває на його утриманні та вихованні. Мати дитини не піклується про доньку, про її духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання. Відповідачка не спілкується з дитиною з квітня 2016 року, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє до неї турботи, що являється підставою для задоволення вимог, тому враховуючи байдужість відповідачки до своєї дитини та ухилення від виконання покладених на неї законом обов`язків, просить вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 04 травня 2022 року прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження вказану цивільну справу та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 22 червня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Установлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 на вимогах наполягав з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Суду пояснив, що дитина на його повному утриманні з 2017 року, коли відповідачка остаточно виїхала до росії. До лютого вона ще інколи телефонувала, писала раз у місяць чи раз у два місяці у Вайбері, але з лютого взагалі зв`язку не підтримує. Матеріально не допомагала, дитині кошти не надавала. Спочатку відповідачка їхала на заробітки у м. Волгоград, з її слів, але відразу ж завагітніла, вийшла заміж там, створила сім`ю, у неї двоє дітей, трохи менші, чим ОСОБА_3 і наміру повертатися в Україну до доньки не мала. На аліменти він не подавав, бо немає необхідності стягувати з відповідачки гроші, він може і сам доньку забезпечити. Відсутність як самої матері, так і зв`язку з неї, позбавляє його вирішити питання про долю дитини, він навіть за кордон не міг відправити доньку без згоди матері.

Відповідач ОСОБА_2 причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала.

Представник третьої особи Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради Займукова І.А. у судовому засіданні вважала за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав з підстав, викладених у висновку виконкому, як органу опіки та піклування.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні 19 серпня 2022 року суду пояснила, що вона є сестрою позивача та тіткою ОСОБА_3 . Дитина проживає разом з батьком, бабусею та дідусем приблизно більше 6 років, мати дівчинки виїхала до росії. Близько року мати ОСОБА_3 з нею не спілкується, раніше у соцмережах спілкувалась з дитиною, на свята писала-звонила, але це було дуже давно. Відповідачка спочатку поїхала на заробітки, а потім там залишилась. Матеріально дитині не допомагає, про це їй відомо як зі слів позивача, так і від самої дитини.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні 19 серпня 2022 року суду пояснила, що являється матір`ю позивача та бабусею ОСОБА_3 . Невістка виїхала до м. Волгограду росії у травні 2016 року, через три місяці повернулася сюди, додому, забрала речі та виїхала вже остаточно. Там створила нову сім`ю, народила дітей. Раніше вона періодично писала у Вайбері , раз у три місяці могла написати, по типу «як справи», але не більше. Спочатку вона їй писала, потім ОСОБА_3 писала у Вайбері , а зараз навіть у Вайбері не пише. Спілкувалася виключно у Вайбері, не телефонувала ні разу. Матеріально допомоги від відповідачки на утримання доньки син не отримував, із донькою вона спілкувалася виключно онлайн, навіть не телефонувала, взагалі байдужа як тут живе без неї її рідна донька, яка так потребує матері. Вона розуміє, що наразі війна, але хоч у вайбері спілкуватися з донькою можна.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні 19.08.2022 суду пояснив, що він є батьком позивача та дідусем ОСОБА_3 . Відповідачка виїхала десь у 2016 році до росії спочатку на заробітки, а потім залишилась там проживати. Більше чим півроку вона з дівчинкою не спілкується, взагалі не цікавиться, що з її дитиною, де вона. Матеріально не допомагала і не допомагає, лише один раз переслала дівчинці 1 500,00 грн. на її день народження, але це було так давно, що він уже і не пам`ятає.

Вислухавши доводи позивача, покази свідків та пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновків про задоволення позову з таких мотивів.

Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11 - копія свідоцтва), яка зареєстрована та проживає з батьком (а.с. 8 - копія довідки).

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до частини другої статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Стосовно вимоги про позбавлення батьківських прав.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Згідно пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України матір, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем на доведення зазначених в позові обставин ухилення відповідача від виконання покладених на нього законом обов`язків надано письмові докази.

Так, згідно довідки Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 94 Криворізької міської ради Дніпропетровської області від 15.12.2021 № 345, ОСОБА_3 навчається (станом на дату видачі довідки) у 4-А класі навчального закладу. Вихованням Уляни займається батько, відвідує батьківські збори, приймає участь у вихованні доньки та спілкується з класоводом. Мати ОСОБА_2 із сім`єю не проживає, вихованням дитини не займається. В школі жодного разу не була, класних зборів не відвідувала та з класоводом не спілкувалася (а.с. 5).

Шлюб між сторонами рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року розірвано (а.с. 13), згідно тексту заявлених позивачем ОСОБА_1 вимог у вказаній справі, відповідачка ОСОБА_2 , з травня 2012 року виїхала на постійне місце проживання до росії, де фактично створила нову сім`ю.

Аналогічні обставини установлені рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 листопада 2012 року, яким визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 (а.с. 12).

Згідно висновку Виконкому Довгинцівської районної в місті ради від 06.07.2022 № 8/22-955 щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виконком, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне таке позбавлення, оскільки поспілкуватися з відповідачкою по справі не виявилось можливим у зв`язку із відсутністю з нею будь якого зв`язку (а.с. 35-36).

Разом з тим, суд не погоджується з такою позицією органу опіки та піклування з огляду на наступне.

Так, за практикою Верховного Суду, неодноразово викладеною у свої постановах, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Судом встановлено, що після розлучення батьків дитина постійно проживала з батьком у м. Кривому Розі, а відповідачка виїхала у 2016 році на постійне місце проживання до росії, створивши там нову родину, що не спростовано нею, з донькою не зустрічалася, не спілкувалася, зв`язок з нею відсутній.

Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984 св 21) погодився з висновками судів про те, що «відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. При цьому судами правильно враховано, що такі життєві умови були обрані відповідачем після народження дітей, перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Суди вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, й дійшли обґрунтованого висновку про те, що батько не виконував повноцінно свої батьківські обов`язки, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є таким виконанням обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не приймає участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку і відбулось - малолітні діти фактично залишились без батьківського піклування».

З урахуванням вказаної позиції Верховного Суду у справі № 520/8264/19, суд приймає до уваги, що з моменту припинення шлюбних стосунків з позивачем, відповідачка не проживає з малолітньою донькою, а тривалий час проживає за межами України, та, відповідно, з квітня 2016 року не брала та не бере участі у вихованні ОСОБА_3 , не піклується про неї, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування доньки, як складову частину виховання, що нею не спростовано у судовому засіданні.

Установлені обставини свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя.

Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси дитини, а також те, що відповідачка фактично не виконувала свої батьківські обов`язки тривалий час, суд дійшов висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією.

Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією.

Позбавлення батьківських прав відповідачки у судовому порядку скасувало лише правовий зв`язок між нею та її дитиною, підтвердило відсутність фактичного духовного зв`язку між матір`ю та донькою.

Крім того, частиною 3 статті 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

У судовому засіданні позивач заявив, що не бажає стягувати аліменти з відповідачки, оскільки спроможний самостійно забезпечити свою дитину.

Ураховуючи відсутність вимоги позивача про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , оскільки відповідно до положень частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд вважає, що виконання вимог частини 3 статті 166 СК України буде передчасним, оскільки суд в такому випадку вийде за межі позовних вимог (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 766/21191/18 (провадження № 61-15263св21). При цьому позивач не позбавлений права на подання до суду заяви про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини з іншого із батьків.

Стосовно вимоги про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 255/15148/13-ц (провадження № 61-22808св18) зазначено, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не має в Україні виключно обов`язкового характеру, у той час як Конвенція про права дитини, у якій реалізовано принцип пріоритету інтересів дитини понад усім, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, її положення є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ураховуючи задоволення вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутність участі матері у життя дитини та фактичне проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком і його родиною, усталений зв`язок, який склався між донькою та батьком, суд вважає можливим вимоги у цій частині задовольнити. При цьому суд зазначає, що судом визначається місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків, а не за конкретною адресою, яка може бути змінена батьком чи матір`ю з огляду на життєві обставини.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки вимога про відшкодування судових витрат позивачем не заявлена, вони покладаються на позивача.

Керуючись статями 150, 164 Сімейного кодексу України, статями 10, 12, 13, 141, 263, 265 ЦПК України,суд

ухвалив:

задовольнити позов ОСОБА_1 - повністю.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання батька.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя С.В.Ткаченко