Справа № 703/540/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Кочеткової І.В.

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1

представника третьої особи Терещенка С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Смілянська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Терещенко Марина Євгенівна, про визнання заповіту недійсним,-

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Смілянська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Терещенко М.Є., про визнання заповіту, складеного ОСОБА_4 , посвідчений 06 листопада 2018 року приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Терещенко М.Є. недійсним.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 після її смерті він є єдиним спадкоємцем першої черги по закону, оскільки його батько ОСОБА_5 також помер. Вказав, що спадщину після смерті матері він прийняв, оскільки звернувся до нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини. Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно він отримав постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ОСОБА_4 21 червня 2016 року все своє майно заповіла ОСОБА_3 . Вважає, що мати не могла скласти заповіт, оскільки він мав з нею добрі стосунки та вона за життя не повідомляла про намір заповісти все майно ОСОБА_3 . Вказав суду і на те, що його мати не спілкувалась із відповідачкою, а тому не могла заповісти майно їй та вважає, що підпис у заповіті поставлений не нею. Оскільки заповіт було підписано іншою особою, а не його матір`ю, вважає, що він на підставі ст. 203 ЦК України має бути визнаний недійсним.

21 листопада 2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

27 вересня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник третьої особи Смілянської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність.

Приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Терещенко М.Є. в судове засідання не з`явилась.

Представник приватного нотаріуса Смілянського міського нотаріального округу Терещенко М.Є., адвокат Терещенко С.П. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказав на те, що 06 листопада 2018 року до приватного нотаріуса Терещенко М.Є. з проханням про вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення заповіту звернулась ОСОБА_4 . Встановлення особи ОСОБА_4 і перевірка її дієздатності відбулась за паспортом громадянина України відповідно до вимог ЗУ «Про нотаріат» та «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». При цьому жодних, підстав, які могли б викликати сумніви щодо обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_4 не існувало. Приватним нотаріусом було встановлено вільне волевиявлення ОСОБА_4 щодо вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення заповіту, тому волевиявлення заповідача було вільним і відповідало її волі. В зв`язку з цим приватним нотаріусом Терещенко М.Є. було посвідчено заповіт від 6 листопада 2018 року. Який був підписаний ОСОБА_4 особисто. Окрім того, зазначив, що ОСОБА_4 самостійно вчинила напис на заповіті, що підтверджує її волевиявлення.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась.

Представник відповідачки ОСОБА_3 , адвокат Манзар Т.В. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні. Заперечення проти позову обґрунтувала тим, що відповідач, ОСОБА_3 , являється онукою померлій ОСОБА_4 . Крім того, саме відповідач та її батьки ОСОБА_6 та мати ОСОБА_7 здійснювали догляд за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , купували ліки останнім, доглядали, здійснили поховання останніх, що підтверджується письмовими доказами доданих до відзиву. Відповідачці, після смерті бабусі ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 від дідуся ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 стало відомо, що бабуся 06 листопада 2018 року склала на неї заповіт на випадок своєї смерті з таким розпорядженням: «усе моє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати мені на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю онуці ОСОБА_3 .»21 червня 2019 року відповідачка звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , була заведена спадкова справа № 309/2019.Підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Вказала на те, що відповідно до глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Вимоги до змісту заповіту. Заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства. Заповідач може обумовити виникнення права на спадщину в особи, яка призначена у заповіті, наявністю певної умови, як пов`язаної, так і не пов`язаної з її поведінкою (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо). Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства. До заповіту може бути включено розпорядження немайнового характеру (наприклад, визначення місця і форми здійснення ритуалу поховання заповідача, бажання призначити опіку над неповнолітнім, виконання дій, спрямованих на здійснення певної суспільно корисної мети тощо. Зауважила на те, що зазначені норми закону приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області, Терещенко М.Є. під час посвідчення заповіту від 06 листопада 2018 року були дотримані.

Представник відповідачки вказала на те, що позовні вимоги та аргументи позивача в позові ґрунтуються лише на припущеннях, адже останній і сам зазначає в позові, що вважає, що підпис на заповіті не належить його матері, при цьому не надає належних та допустимих доказів в контексті ст. 76-81 ЦПК України. На підставі викладеного просила суд повністю відмовити у позові через його необґрунтованість та не доведеність доказами. Окрім того просила суд вирішити питання про розподіл судових витрат та вказала, що заява з обґрунтуванням понесених витрат буде подана протягом 5 днів.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона є невісткою померлої ОСОБА_4 та донькою відповідачки ОСОБА_3 і останні 13 років вона проживала покійною ОСОБА_8 та ОСОБА_2 . Вказала суду на те, що позивач ОСОБА_2 за весь час її спільного проживання з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 жодного разу не приходив, батькам не допомагав та мав з ними не приязні стосунки. Їй відомо про те, що ОСОБА_4 хотіла скласти заповіт саме на відповідачку, оскільки вона їй говорила, що не хоче щоб будинок дістався її синам та хоче щоб він був ОСОБА_9 . Вона знає про те, що ОСОБА_4 06 листопада 2018 року ходила разом з «улькомом ОСОБА_10 » до приватного нотаріуса з метою соромлення заповіту.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні вказала, що вона є сусідкою ОСОБА_4 та постійно проживала поруч з нею з 1970 років та мала з нею та її чоловіком ОСОБА_2 дружні стосунки та вона часто ходили в гості один до одного. Їй відомо, що ОСОБА_2 жив з батьками до одруження, а потім виїхав від них та більше там практично ніколи не з`являвся. Вона бачила, що відповідачка ОСОБА_12 постійно проживала разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , доглядала за ними та піклувалась. Коли ОСОБА_4 дуже захворіла та не могла вже себе самостійно обходити то про неї дбала ОСОБА_3 та її батьки. ОСОБА_12 їздила до ОСОБА_4 в лікарню, купувала все необхідне та здійснювала догляд за нею. Після смерті ОСОБА_4 її похованням також займалась відповідачка ОСОБА_12 з батьками. Вказала суду на те, що їй відомо про те, що ОСОБА_4 мала бажання залишити своє будинковолодіння саме ОСОБА_9 , оскільки вона їй про це казала. Також ОСОБА_4 коли перебувала в лікарні де і померла згодом, повідомляла сину, що хвора, однак він до неї з`явився. ОСОБА_4 повідомляла їй особисто про те, що вона має намір скласти заповіт на ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні повідомила про те, що вона з ОСОБА_4 знайома з 1976 року, вони були сусідами та вона знала їх родину. ОСОБА_2 близько 15 років до смерті своєї матері ОСОБА_4 з нею не проживав та не спілкувався. Перед смертю ОСОБА_14 вона телефонувала до нього, однак він сказав «ви помилились номером». Їй відомо, що між покійною та сином були конфлікти, оскільки ОСОБА_15 брав кредити, а на адресу матері приходили повідомлення та повістки і через це вона його виписала через суд. За життя ОСОБА_4 покійна ОСОБА_4 виявила бажання скласти заповіт на свою онуку ОСОБА_12 та вона разом із нею ходила до нотаріальної контори до нотаріуса ОСОБА_16 .

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні повідомив, що позивач ОСОБА_2 ненавидів свою матір ОСОБА_4 та не спілкувався із нею взагалі.

Суд, врахувавши позицію сторін, заслухавши пояснення представника відповідачки та третьої особи, показисвідків, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 22 травня 2019 року, видане відділом державної реєстрації Смілянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Після смерті ОСОБА_4 спадщина відкрилася за заповітом, який був складений нею 06 листопада 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області, Терещенко М.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 469.

Згідно вказаного заповіту ОСОБА_4 зробила таке розпорядження: «усе моє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати мені на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю онуці ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Естергом Венгрія».

Відповідачка ОСОБА_3 спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_4 прийняла, шляхом подачі заяви про прийняття спадини до Смілянської державної нотаріальної контори, що підтверджується копією заяви від 21 червня 2019 року, наданої на запит суду.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 06 червня 1985 року, серії НОМЕР_3 від 09 березня 1962 року та копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 27 липня 2002 року вбачається, що ОСОБА_3 є онукою ОСОБА_4 .

З копії довідки виданої квартальним комітетом № 1 Смілянської міської ради № 122719 від 15 березня 2020 року вбачається, що батьки відповідачки ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_18 з 2011 року проживали разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та здійснювали догляд за ними.

Позивач ОСОБА_2 спадщину за законом, після смерті матері ОСОБА_4 прийняв, шляхом подачі заяви про прийняття спадини до Смілянської державної нотаріальної контори, що підтверджується копією відповідної заяви від 07 червня 2019 року, наданої на запит суду.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 21 червня 1979 року позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 грудня 2019 року, виданої нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Зайцевою О.А. вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки він не надав правовстановлюючих документів на майно, що належало померлій особі.

Позивач в судовому засіданні заявив клопотання про проведення судово почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року клопотання позивача задоволено та призначено по справі судово почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта № СЕ -19/124-21/1312- ПЧ від 25 березня 2021 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи. У цивільній справі № 703/540/20 вбачається, що підпис на заповіті, складеному ОСОБА_4 на ОСОБА_3 , посвідченого 06 листопада 2018 року приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Терещенко М.Є. за № 49 виконаний ймовірно гр. ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.25 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року.

Разом із тим, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так як, оскаржуваний заповіт оформлено ОСОБА_4 06 листопада 2018 року, до правовідносин, що пов`язані із його недійсністю, слід застосувати норми Цивільного кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Стеттею 1223 ЦК України передбачено,що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

За частиною 4 ст.207 ЦК, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа.Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Розділ 2, глава 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів.

Так, в п.156 глави 3, 17-го розділу вказаної Інструкції зазначено, що нотаріус посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб, які складені відповідно до вимог статей

1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу.Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загально прийнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

З копії заповіту від 06 листопада 2018 року вбачається, що він підписаний особисто ОСОБА_4 та на ньому міститься напис: «заповіт прочитано мною вголос і підписаний власноручно».

Заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі 06 листопада 2018 року за номером 469, приватним нотаріусом Смілянськогоміського нотаріального округу Черкаської області Терещенко М.Є., що стверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру 56448149 від 07 червня 2019 року.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.215 та ст. 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про становлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Як вбачається зі змісту оспорюваного заповіту, який 06 листопада 2018 року посвідчено приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Терещенко М.Є., текст заповіту виготовлений машинописним способом, зазначено місце та час його укладення, а саме місто Сміла Черкаська область 06 листопада 2018 року, також заповіт містить зазначення даних про особу заповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка народилась в м. Сміла Черкаської області і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 . Заповіт до підписання прочитаний у голос заповідачкою ОСОБА_4 про що міститься відповідний запис.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

Позивач при обранні способу захисту права вказувавна положення ст.1247 ЦК України та послався на те, що заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. А він вважає, що його мати не могла самостійно підписати заповіт складений 06 листопада 2018 року, оскільки не виказувала йому, як сину такого бажання.

За змістом ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

Позивачем не надано суду доказів того, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 не відповідало її волі.

За клопотанням позивача, судом у справі було призначено судово - почеркознавчу експертизу. Згідно висновку даної експертизи вбачається, що підпис на заповіті, складеному ОСОБА_4 на ОСОБА_3 , посвідченого 06 листопада 2018 року приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Терещенко М.Є. за № 49 виконаний ймовірно гр. ОСОБА_4 .

Таким чином твердження позивача про те, що ОСОБА_4 особисто не підписувала заповіту, спростовується вказаним вище висновком експерта.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

06 листопада 2018 року ОСОБА_4 на підставі ст.1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст.1235 ЦК України призначила спадкоємицею свого майна ОСОБА_3 , що підтверджує заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Терещенко М.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 496.

Також, слід зазначити, що відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.

Заповіт, що оскаржується, складений 06 листопада 2018 року, заповідачка ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, між складанням заповіту та смертю заповідачки був час, протягом якого заповідачка ОСОБА_4 не відмінила його і не внесла до нього зміни.

Добровільне волевиявлення ОСОБА_4 при складанні заповіту підтвердили свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 .

Вищенаведені обставини свідчать про те, що було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, "Авшар проти Туреччини" від 10 липня 2001 року та «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, форма і зміст заповіту ОСОБА_4 відповідають вимогам закону, заповіт належним чином посвідчений, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Позивач на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Представник відповідача, адвокат Манзар Т.В. в судовому засіданні заявила клопотання про надання протягом 5 днів, відповідної заяви про відшкодування судових витрат з позивача на користь відповідачки. Відповідно питання про стягнення судових витрат з позивача на користь відповідачки буде вирішено додатково.

На підставі ст.16, 1233-1234, 1247-1248 ЦК України, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, керуючись ст.4, 10, 11,12,13,76,77,81,158,258-265, 354 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Смілянська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Терещенко Марина Євгенівна, про визнання заповіту недійсним,- відмовити.

Витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 03 лютого 2023 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький