Номер провадження: 22-ц/813/4119/23
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Пінькової К.Ю.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2022 року, ухваленого Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Васильків О.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що з 09 вересня 2015 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2021 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю.

В період шлюбу сторонами придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване за відповідачем. На сьогоднішній день відповідач повністю не визнає право позивачки на придбану у шлюбі квартиру, заборонивши доступ до неї шляхом укладання договору з охоронною фірмою, поставивши квартиру на сигналізацію, що повністю позбавило позивача доступу не тільки до квартири, а й до речей позивача та доньки.

Окрім того, відповідач без згоди позивача продав спільний автомобіль NISSAN NOTE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було придбано в період шлюбу в інтересах сім`ї.

На підставі викладеного позивачка просила суд поділити майно, яке є спільною власністю, придбане у період шлюбу, та визнати право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка у цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 62,6 кв.м, в тому числі житловою площею - 45,3 кв.м. за ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 1/2 вартості придбаного у шлюбі автомобілю марки NISSAN, модель NOTE, 2007 року випуску, номер шасі: НОМЕР_2 , яка складає 85117,50 грн.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву позивачки, в якому посилається на те, що на теперішній час він проживає в спірній квартирі один, оскільки позивачка самостійно прийняла рішення переїхати разом з дитиною в інше місце проживання. При цьому позивачка категорично відмовлялась хоча б частково погашати борги за кредитними банківськими договорами та за борговими зобов`язаннями перед фізичними особами. Відповідач стверджує, що на покупку спірної квартири у сторін грошей не було, тому гроші позивач з відповідачем позичили у матері відповідача ОСОБА_4 : частину суми за рахунок проданої квартири матері на підставі довіреності, частину коштів позичили у матері готівкою. Крім того, відповідач в 2018 році позичив гроші у своєї сестри ОСОБА_5 на покупку спірного автомобіля. Відповідач зазначає, що позивачка вимагає розподілу спільного майна, намагаючись не повернути ОСОБА_4 борг в сумі 25000 доларів США. Окрім того за період шлюбу у сторін виникло багато дрібних кредитних зобов`язань, оформлених на ім`я відповідача, оскільки позивачка ніколи ніде не працювала, тому кредитні договори на неї неможливо було оформити. За позичені кошти відповідачем було зроблено ремонт в квартирі, куплено побутову техніку. Більшість кредитних зобов`язань не виплачено. Позивачка відмовляється від виконання боргових зобов`язань.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 62,6 кв.м., в тому числі житловою площею - 45,3 кв.м. Вирішено судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення.

Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції під час розгляду справи порушено ст. 8 ЦПК України щодо відкритості інформації щодо справи, в закритому режимі 30.03.2022 судом було розглянуто клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи до закінчення введеного воєнного стан; підготовче засідання тривало з 16.12.2021 по 27.09.2022 дев`ять місяців, позивачка не з`являлася в судові засідання на 24.03.2022, 16.05.2022, 09.06.2022, 15.07.2022, в матеріалах справи відсутні пояснення позивачки чи її представника про причини неявки в судові засідання, що є підставою відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК залишити позовну заяву без розгляду; відкладення справи у зв`язку з введенням воєнного стану 24.02.2022 є грубим порушенням норм процесуального права; клопотання відповідача про зупинення провадження в порядку ч. 1 п. 6 ст. 251 ЦПК України розглянуто без участі відповідача, не допустивши відповідача до залу судового засідання, незважаючи на те, що відповідач з`явився в судове засідання, чим суд порушив процесуальні права відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки, суд посилався виключно на права подружжя на рівні частки спільного сумісного майна під час його розподілу, не було взято до уваги боргові зобов`язання подружжя, відповідачем було надано суду письмові докази наявність боргових зобов`язань подружжя, а позивачка та її представник жодним чином не спростували наявність боргових зобов`язань, не довела у суді наявність в шлюбі інших коштів для придбання сторонами квартири по АДРЕСА_2 , окрім позичених у ОСОБА_4 (матері відповідача) 25 000 дол США, яка продала власну квартиру у місті Миколаєві, а відповідач в присутності колишньої дружини написав розписку, а також батьки колишньої дружини позичили сторонам 100000 грн, які відповідач повернув в першу чергу.

Відповідач зазначає, що суд, отримавши докази наявності існуючих боргових зобов`язань, підтвердження наявних судових спорів щодо стягнення з подружжя солідарної заборгованості, відсутність з боку позивачки будь-яких значимих заперечень та доказів про відсутність боргових зобов`язань, що виникли в шлюбі, не дослідив їх, що призвело до неповного всебічного розгляду справи та ухвалення неправомірного рішення.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено, що усі доводи та дії створені самим відповідачем після подачі позивачем позову про розірвання шлюбу, а саме штучне створення боргових обов`язків з його матір`ю та рідною сестрою, які видаються за дії, створені у період шлюбу в інтересах сім`ї, та вважає, що направлені виключно на позбавлення позивачки на сумісно набуте майно у період шлюбу, а тому доводи відповідача в апеляційній скарзі необґрунтованими та такими, які жодним чином не доведені.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивачки адвокат Суворова Ю.І. апеляційну скаргу не визнала, позивачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилася.

Вказане відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі з 09 вересня 2015 року.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 01.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І., ОСОБА_6 на умовах, передбачених цим договором продала та передала у власність, а ОСОБА_2 купив та прийняв у власність за обумовлену в цьому договорі грошову суму квартиру під номером АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею - 62,6 кв.м, в тому числі житловою площею - 45,3 кв.м, і сплачує за неї грошову суму у порядку та на умовах, передбачених цим договором,- 752300 грн (а.с. 5-6).

З відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області на адвокатський запит від 29.10.2021 року №31/15-449аз вбачається, що відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів у період з 09.09.2015 по 26.10.2021 року автомобіль NISSAN NOTE, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см, з 03.05.2018 року за договором купівлі-продажу, укладеним в ТСЦ №5141 РСЦ МВС в Одеській області, був зареєстрований за гр. ОСОБА_2 , та 05.08.2021 року за договором купівлі-продажу, укладеним в ТСЦ №4844 РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області, зареєстрований за гр. ОСОБА_5 (а.с. 8).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2021 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини (а.с. 10-12).

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Верховний Суд також зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя у спосіб, про який заявлено позивачкою, та визнаючи за нею право власності на спірної квартири, титульним власником якої записаний відповідач, суд виходив із доведеності таких позовних вимог протягом розгляду справи, оскільки відповідачем не заперечувалося придбання квартири для сім`ї, а спір щодо повернення боргів, взятих в інтересах сім`ї, може розглядатися в іншому судовому провадження, незалежно від вирішення цієї справи.

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими і такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Судом вірно оцінено надані відповідачем докази як обґрунтування його невизнання позову про те, що 10.08.2021 мати відповідача ОСОБА_4 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення боргу в сумі 697500,00 грн за рахунок спільного майна подружжя: квартири загальною площею 62,6 кв.м, житловою 45,3 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 32-36);

10.02.2021 ОСОБА_4 видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Арбузинского району Миколаївської області Грицаєнко Л.М., якою уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси з питань розпорядження (продажу) всієї цілої належної їй квартири АДРЕСА_3 (а.с. 38);

І що, діючи на підставі вказаної довіреності, відповідач 19.02.2021 від імені та в інтересах своєї матері ОСОБА_4 уклав Договір купівлі-продажу від 19.02.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., згідно якого передав у власність, а ОСОБА_7 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_3 , за 227200 (а.с. 39-40);

Відповідно до розписки від 23.02.2021 ОСОБА_2 підтверджує, що отримав від своєї матері ОСОБА_4 позику в сумі 25000 доларів США на покупку квартири в м. Одесі. Зобов`язується дані кошти повернути до 23.07.2021. Факт цієї позики дружині ОСОБА_1 відомий. Квартира купляється в м. Одеса для проживання сім`ї (а.с. 41);

Крім того, відповідно до розписки від 23.04.2018 ОСОБА_2 підтверджує, що він взяв в борг у своєї сестри ОСОБА_5 кошти, які були вилучені з продажу авто OPEL KADETT, 1986 року випуску і зареєстрований на її чоловіка ОСОБА_8 . Кошти у розмірі 2050 доларів США. А також кошти у розмірі 3650 доларів США. Тобто загальна сума коштів складає 7700 доларів США, які зобов`язався повернути за вимогою, а у разі неможливості повернути їх по відповідному курсу валют на час вимоги, зобов`язався переоформити авто на її ім`я, авто, на покупку якого і отримав вказану суму (а.с. 53).

В даному випадку ключовим для правильного вирішення справи є те, що з наданих доказів фактично вбачається те, що відповідачем не заперечується набуття спірної квартири та автомобілю в період шлюбу та в інтересах сім`ї.

Наявність в іншому судовому провадженні спору щодо стягнення зі сторін по теперішній справі матір`ю відповідача коштів у розмірі 25000 доларів США як позичених на придбання квартири сторін не унеможливлює розгляд теперішнього спору про поділ майна подружжя.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем хоча і ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, але без зазначення конкретної вимоги яким чином поділити спірну квартиру, як вирахувати борги подружжя за умови їх доведення, і як таке вплине на остаточний варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, на збільшення або зменшення їх часток тощо.

Натомість, суд, керуючи такими засадами судочинства як диспозитивність та змагальність, розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Доводи скарги про те, що у сторін не було інших коштів для придбання спірної квартири, аніж позичені гроші у матері відповідача, також є неспроможними, оскільки належними доказами він не довів таке та не спростовував спільний сумісний режим майна подружжя.

З огляду на наведене, в даному випадку суд вірно констатував про можливість розгляду теперішньої справи в частині поділу спірної квартири, виходячи саме із рівності часток подружжя та неспростовання відповідачем такої рівності, незалежно від наявності або відсутності у подружжя боргових зобов`язань.

Що стосується поділу спірного автомобілю сторін NISSAN NOTE, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см, то судом також вірно виснувано про віднесення його до спільного сумісного майна подружжя та в порядку поділу його в рівних частках про стягнення половини його вартості з відповідача на користь позивачки, незважаючи на те, що формально його відчужено відповідачем в період перебування сторін у шлюбі.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в цій частині про те, що автомобіль також придбано за позичені кошти і фактично повернуто сестрі відповідача в період шлюбу, отже його поділ здійснено судом помилково, оскільки відповідач не заперечує придбання вказаного автомобіля в інтересах сім`ї, і як вбачається з рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.10.2021, із позовом про стягнення аліментів та розірвання шлюбу позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду 02 серпня 2021 року, а вже 05 серпня 2021 року відбулося відчуження спірного автомобіля сестрі відповідача.

Сам відповідач в суді апеляційної інстанції підтвердив те, що станом на час відчуження автомобіля, в сім`ї ОСОБА_9 вже були сильні сварки аж до звернення до правоохоронних органів, тому його твердження, що автомобіль відчужено за спільною згодою подружжя, хоча і відбулося таке в період шлюбу, не ґрунтується на матеріалах справи, та вказана поведінка відповідача не відповідає таким засадам регулювання сімейних відносин як справедливість, добросовісність та розумність, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).

Що стосується намагання відповідача довести наявні у подружжя ОСОБА_9 боргові зобов`язання шляхом надання суду доказів укладення кредитних договорів на ім`я ОСОБА_2 на споживчі потреби, то з наданих договорів та додаткових договорів не вбачається, чи існує якась заборгованість за такими договорами, в якій саме сумі станом на час припинення спільного проживання сторін, а також, на які саме потреби відповідачем позичалися кошти (а.с. 72-87).

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі посилання на допущені судом порушення норм процесуального права, невідповідність протоколів судових засідань фактичним обставинам та не зупинення провадження по теперішній справі до розгляду справи про стягнення з ОСОБА_9 суму боргу, також не заслуговують на увагу, оскільки зупинення провадження у справі є самостійним предметом оскарження, матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач скористався своїми передбаченими п. 4 ч. 1 ст. 43 ЦПК України правами та подавав письмові зауваження з приводу неправильності чи неповноти протоколів.

Про розгляд справи, призначений у попередньому судовому засіданні за участю представника відповідача на 24.10.2022, відповідач був належно повідомлений, а розгляд справи в першому судовому засіданні без його відкладення також не призвів до неправильного вирішення справи.

Висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 24 березня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко