Справа № 948/1163/22
Номер провадження 2/948/591/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2023 Машівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Косик С.М.,

за участю секретаря Ткач Н.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Бучавої А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Машівка за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 особисто та як законного представника малолітніх: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

відповідно до ч. 1 ст. 268 ЦПК України в судовому засіданні 24.03.2023 суд проголосив вступну та резолютивну частину Рішення,-

в с т а н о в и в :

у грудні 2022 року позивач звернувся до Машівського районного суду Полтавської області зі вказаним позовом, мотивованим тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачка разом зі своїми малолітніми дітьми зареєстровані у цій квартирі, однак фактично не проживають у ній. Позивач стверджує, що реєстрація відповідачів у його квартирі перешкоджає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, а тому просить визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Ухвалою від 10.01.2023 суд відкрив провадження у справі за цим позовом за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначив судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 25).

У судовому засіданні позивач позов підтримав та наполягав на його задоволенні, пояснивши, що з липня 2021 року відповідачка не проживає в належній йому квартирі, та в послідуючому розлучилася з сином та мешкає в новій родині. Відповідачка про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та завчасно отримала особисто позов з додатками та повістку на перше судове засідання та рекомендованим листом судову повістку на друге судове засідання.

Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечувала та пояснила, що вона як працівник Служби в справах дітей спілкувалася з ОСОБА_2 та жінка повідомила, що вона з дітьми проживає за іншою адресою, з ОСОБА_6 розлучилася.

Суд, заслухавши позивача, представника третьої особи та дослідивши надані письмові докази, встановив такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.07.2008, а також копією Витягу про державну реєстрацію прав № 19690515 (а.с. 3-5, 8,9).

За вказаною адресою зареєстровані відповідач ОСОБА_2 та її малолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається з копії довідки Виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області від 05.01.2023 року та домової книги (а.с. 15-20, 24).

Натомість відповідно до акта від 24 серпня 2022 року, складеного комісією у складі: депутата Машівської селищної ради Ігнатенко Н.В., в присутності сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично не проживають з 15 липня 2021 року (а.с. 14).

Як убачається з рішення Машівського районного суду Полтавської області від 30.08.2022 року, ухваленому в цивільні справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства, та рішення Машівського районного суду від 07.09.2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, відповідачка ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з ОСОБА_6 з 25.11.2014 року до 07.09.2021 року та в шлюбі народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька ОСОБА_6 з актових записів про народження дітей виключено, фактичне місце проживання відповідачки: АДРЕСА_3 (а.с.10-12).

Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Разом із тим, статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 337/611/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 635/7084/16-ц, від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) також сформовано висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах, пов`язаних із користуванням житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Отже, визначальним при вирішенні цього спору, є дотримання балансу інтересів сторін, оскільки захисту підлягає як право власності позивача на житловий будинок, так і право користування цим будинком відповідачем, який є членамом його сім`ї, зареєстрований у цьому будинку та іншого житла не має.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд уважає, що оскільки відповідачка з малолітніми дітьми ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з липня 2021 року, тобто понад рік, без поважних причин не проживає в належному позивачу житловому приміщенні, де вона зареєстрована, тим самим порушує його право на користування та розпорядження своїм майном, відповідачка не надала доказів того, що позивач чинить їй перешкоди у проживанні у спірному житлі чи вона не могла там проживати з інших об`єктивних причин, з наданих позивачем документів, зокрема з рішення Машівського районного суду від 30.08.2022 року вбачається, що відповідачка фактично проживає за іншою адресою більше року, що ствердила представник органу опіки та піклування, а тому суд дійшов висновку, що відповідачку та її малолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потрібно визнати такими, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

В той же, час, оскільки відомостей про реєстрацію ОСОБА_5 в житловому приміщенні, належному позивачу, відсутні, в цій частині в задоволенні позовних вимог потрібно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави потрібно стягнути сплачений останнім судовий збір у розмірі 992,40 грн за подання позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-18, 81, 141, 209-245, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 особисто та як законного представника малолітніх: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 992 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі його оскарження після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , інші відомості відсутні; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст Рішення складений 27.03.2023.

Суддя С. М. Косик