провадження 2/201/102/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Жовтневого районного суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирський Леонід Олегович про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 грудня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що 21 листопада 2018 року між ним та відповідачами було укладено договір позики грошових коштів на суму 1 988 000 грн. зі строком повернення коштів 21 грудня 2018 року; цей договір був нотаріально посвідчений за згоди його дружини. Але позивач вказує на те, що фактично такого договору він не укладав, діяв під примусом, коштів не брав і не зобов`язувався їх повернути відповідачам; отже договір не містить істотних умов, необхідних для його укладення, недодержання даної вимоги закону є підставою для визнання вказаного договору недійсним. У нього була відсутність на момент вчинення правочину наміру виконувати передбачені договором зобов`язання. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав визнання вказаного договору недійсним.

На звернення позивача до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвело. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню та виконанню вказаного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захистити його права та визнати недійсним договір позики від 21 листопада 2018 року, укладений між ним і відповідачами, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, заперечував проти позову, надав відзив на позов, де заначив, що укладали з позивачем вказаний договір позики в передбаченому законом порядку, оформлено все було вірно, нотаріально посвідчено і виконано в передбачені договором терміни. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове роз`яснення цього позивачу було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску на позивача при укладанні договору не було, ніхто в оману його не вводив. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирський Л.О. в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, просив справу розглядати за наявними матеріалами без його участі. Суд вважає можливим слухання справи без участі вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що з наданих позивачем сторонами документів слідує, що дійсно між ОСОБА_1 з одного боку і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з другого боку 21 листопада 2018 року було укладено і нотаріально посвідчено договір позики грошових коштів на суму 1 988 000 грн. зі строком повернення коштів 21 грудня 2018 року; цей договір позивачем було укладено з нотаріально посвідченої згоди його дружини.

Але зараз позивач вказує на те, що фактично такого договору він не укладав, діяв під примусом, коштів не брав і не зобов`язувався їх повернути відповідачам; отже договір не містить істотних умов, необхідних для його укладення, недодержання даної вимоги закону є підставою для визнання вказаного договору недійсним. У нього була відсутність на момент вчинення правочину наміру виконувати передбачені договором зобов`язання. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав визнання вказаного договору недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідно до п. 2 вказаної постанови судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Вчинення спірного договору, на думку позивача, без наміру виконувати передбачені договором зобов`язання і не отримання реально коштів при його підписанні, дає йому підстави для висновку про недійсність договору від 21 листопада 2018 року.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Тобто ефективний спосіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання особою відповідного відшкодування. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Отже, позивач стверджує, що договір не містить істотних умов, необхідних для його укладення, у нього була відсутність на момент вчинення правочину наміру виконувати передбачені договором зобов`язання. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав визнання вказаного договору недійсним. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню та виконанню вказаного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду і просив суд захистити його права та визнати недійсним вказаний договір позики, укладений сторонами.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, у випадку задоволення позову про визнання договору недійсним, позивач має право заявити вимогу про застосовування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною першою статті 216 ЦК України та визначення грошової суми, яка має бути повернута. Але позивач на це не посилається і таких вимог не заявляє, не ставить навіть питання про визнання дій відповідачів по відношенню до нього неправомірними. Це також свідчить про безпідставність позову та неможливість його задоволення.

Положення ст. 638 ЦК України визначають, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З обставин справи, викладених у позовній заяві, відзиві та відповідно до наявних матеріалів і наданих доказів між позивачем та відповідачем було укладено договір позики від 21 листопада 2018 року.

Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до чинного законодавства, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли всіх істотних умов за договором. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Під час укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всіма істотними умовам договору, про що свідчить власноручний підпис позивача.

21 листопада 2018 року у місті Дніпро між громадянином України ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянином України ОСОБА_3 , рнокпп НОМЕР_2 , що зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянкою України ОСОБА_4 , рнокпп НОМЕР_3 , що зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 (позикодавці за договором), з однієї сторони, та громадянин України ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_4 , що зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_4 (позичальник за договором), іменовані сторони, будучи ознайомлені з умовами діючого законодавства України, володіючи українською мовою, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, діючи добровільно без будь-якого фізичного та морального примусу, уклали між собою договір позики грошових коштів.

Зазначений договір позики посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л. О. та зареєстровано у реєстрі за № 114. На договорі позики містяться підписи та розкриття підписів (зазначення ПІБ прописом власноруч) позикодавців ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , позичальника ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л. О., підпис останнього скріплено печаткою. У засвідчувальному написі нотаріуса, який міститься на договорі позики зазначено, що, зокрема, договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Під час судового розгляду справи у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердив, що підписував цей договір позики особисто, на договорі міститься його підпис.

У договорі позики від 21 листопада 2018 року сторони погодили наступні умови (уклали договір про наступне), зокрема: - діючи без будь-якого на них тиску та примусу, Позикодавці надали у власність, а Позичальник прийняв грошові кошти в сумі 1 988 000 грн., що на день підписання цього договору становить еквівалент 71 000 доларів США за курсом комерційного банку, обраного за погодженням сторін, станом на 21 листопада 2018 року, строком до 21 грудня 2018 року включно (пункт 1 договору позики); - позичальник зобов`язується повернути Позикодавцям суму позики в розмірі 1 988 000 грн., але в будь-якому разі не менше суми, що на день повернення грошових коштів становитиме еквівалент 71 000 доларів США за курсом комерційного банку, в строк, зазначений у п. 1 договору. Підтвердженням повного виконання зобов`язань за договором позики буде заява Позикодавців про повний розрахунок за договором позики (пункт 2 договору позики); - позичальник може повернути грошову суму в повному обсязі раніше від строку, зазначеного у п. 1 цього договору (пункт 3 договору позики); - грошова сума, вказана в п.1. договору, передана Позичальнику до підписання цього договору (пункт 4 договору позики); - сторони свідчать, що ними надані всі необхідні відомості та документи для посвідчення цього договору і що не має неправдивих або ненаданих відомостей та підроблених документів, сторони свідчать, що договір не укладений під впливом обману, насильства або під впливом тяжкої обставини (пункт 8 договору позики); - сторони цілком розуміють, що несуть відповідальність та юридичні наслідки вчиненого правочину (пункт 9 договору позики); - договір прочитаний сторонами, зміст його зрозумілий і відповідає волі сторін (пункт 14 договору позики).

Крім того, зі змісту договору позики від 21 листопада 2018 року вбачається, що сторонам нотаріусом роз`яснено правові наслідки приховування реальної суми позики, зміст ст. ст. 229, 230, 234, 1046, 1047, 1048, 1050, 1051, 1052, 1053 ЦК України, ст. ст. 57, 59, 60 СК України (пункт 11 договору позики). Також нотаріусом на укладання та підписання договору позики отримано нотаріально засвідчені заяви від ОСОБА_5 про не перебування його у шлюбі, від ОСОБА_4 про не перебування її у шлюбі, заяву від ОСОБА_6 про згоду на укладення договору її чоловіком - ОСОБА_3 , заяву від ОСОБА_7 про згоду на укладення договору її чоловіком - ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що зазначений договір позики був підписаний ним під тиском та погрозами із боку відповідачів, кошти, зазначені у договорі позики йому не передавались, що, на думку відповідача, свідчить про недійсність договору позики.

Відповідно до листа «Про надання інформації» від 16 грудня 2019 року за вих. № 1497 45-7/3-6031: у провадженні Шевченківського ВП перебувало кримінальне провадження №0001497 від 13 червня 2019 року; за результатами проведеного досудового розслідування кримінального провадження № 0001497, яке було об`єднано з кримінальним провадженням № 0002323 від 18 жовтня 2019 року, відомості про яке внесено до ЄДРДР за заявами ОСОБА_7 та ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 190 КК України, 16 вересня 2019 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях вказаних осіб складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Крім того, у матеріалах справи також міститься зазначена копія постанови про закриття кримінального провадження № 0001497 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, зокрема, під час досудового розслідування було встановлено, що факт вчинення обману чи зловживання довірою відносно потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , а так само протиправного отримання їх майна чи права на майно, свого підтвердження не знайшов; показання потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_1 щодо підписання у тому числі договору позики від 21 листопада 2028 року, під дією психологічного примусу у ході досудового розслідування нічим іншим, лише як свідченнями ОСОБА_7 та ОСОБА_1 не підтверджено, тому розцінено слідчим критично, як спосіб уникнення цивільно-правової відповідальності.

Зазначена постанова оскаржувалась у судовому порядку - ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2020 року по справі № 932/18630/19 у задоволенні скарги адвоката Борисової Ю.В., яка діяла в інтересах ОСОБА_7 про скасування постанови слідчого від 16 грудня 2019 року про закриття кримінального провадження № №0001497.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року було задоволено клопотання представника позивача від 11 червня 2020 року та призначено по цій справі судову психологічну експертизу, виконання якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (адреса: м. Київ, вул. Смоленська, 6).

Відповідно до заключної частини висновку експертів від 17 грудня 2021 року за № 3182/3/31826/20-61, що складений за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи у цивільній справі, судові експерти дійшли до наступних висновків: для ОСОБА_1 (позивача) при укладенні договору грошових коштів від 21 листопада 2018 року між ним та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л. О. обставини справи були не абстрактними, а реальними та такими, що дійсно відповідають вчиненим діям. ОСОБА_1 здатен був повною мірою усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм оцінку та керувати ними при підписанні договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року без прихованого психологічного тиску на його свідомість. ОСОБА_1 здатен був усвідомлювати у повній мірі зміст власних дій та їх наслідків під час укладення договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року між ним та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л. О. ОСОБА_1 здатен був повною мірою прогнозувати наслідки власних дій під час укладення договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року між ним та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л. О.. У разі якщо б психологічний вплив ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 таки мав місце, він би не зміг би змінити вільне волевиявлення ОСОБА_1 .. ОСОБА_1 здатен був повною мірою усвідомлено приймати рішення на укладання договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року між ним та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л. О.. ОСОБА_1 здатна була повною мірою усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм оцінку та керувати ними під час підписання заяви про згоду на укладення договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року між чоловіком ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л. О.. ОСОБА_1 здатна була повною мірою прогнозувати наслідки власних дій під час підписання заяви про згоду на укладення договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року між чоловіком ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л. О..

Результати аналізу зареєстрованих поліграфом фізіологічних реакцій ОСОБА_1 на значимі стимули, дозволяють сформулювати наступні висновки: надати відповідь чи вказують психологічні реакції ОСОБА_1 на те, що в його пам`яті відсутня значуща інформація про те, що ним отримано від ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та/або іншої особи грошові кошти за укладення договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року, у межах дослідження не представляється можливим, у той час виявлені фізіологічні реакції, які свідчать про те, що ОСОБА_1 має грошові зобов`язання перед ОСОБА_5 ; психофізіологічні реакції, які були виявлені під час психологічного дослідження із використанням поліграфу, свідчать, що у пам`яті ОСОБА_1 відсутня значуща інформація про вплив на його психологічний стан до підписання оспорюваного договору зі сторони ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та/або інших осіб, з метою примусити до укладення договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року.

Отже, твердження позивача про фактичне не укладення договору, про відсутність будь-яких дій з його боку, та про безпідставність можливого отримання коштів та їх утримання - не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того: у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц вказано, шо «наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним».

Відповідно до ст. 218 ЦК України: недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

Згідно положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, якщо сторони дійшли згоди з приводу всіх суттєвих умов договору (ст. 638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Судом в становлено, що сторонами не заперечується факт складення тексту договору позики нотаріусом, а також його підписання сторонами в присутності нотаріуса, проте, в даному випадку, обов`язкового нотаріального посвідчення цього правочину, як обов`язковою умовою підтвердження його дійсності, законодавством не вимагається.

Як передбачено статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, в т.ч. повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Саме таку правову позицію виклав Верховний суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.

Відповідно до п. 4 договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року грошова сума, вказана в п. 1 договору, передана позичальнику ( ОСОБА_1 ) до підписання цього договору. Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що передачі вказаного розміру коштів не було, так як навіть відсутня розписка, яка б засвідчувала факт отримання ним коштів - є безпідставними, оскільки сам факт підпису ним даного договору позики свідчить про те, що сторонами досягнуто згоди зі всіх істотних умов, передбачених для даного виду правочину і вони погодилися з ними. В даному випадку, при наявності укладеного між сторонами договору позики, не вимагається наявність розписки позичальника, з метою підтвердження факту отримання коштів останнім. Тобто, підписання даного правочину є самостійним, достатнім, дійсним підтвердженням суті взятих сторонами на себе зобов`язань, в тому числі і прав.

З огляду на зміст п. 4 договору позики грошових коштів від 21 листопада 2011 року, твердження позивача ОСОБА_1 , наведені ним у позовній заяві та під час пояснень у судовому засіданні, що буцімто, час підписання договору позики не співпадає з часом можливої фактичної дії - фактом передачі та отримання грошових коштів, а тому договір, на його думку, не є документом, що в реальному часі засвідчує факт отримання позивачем грошових коштів - є безпідставними, позику (грошові кошти) передано було фактично до підписання договору позики, про що в самому договорі і обумовлено, а тому достеменно відомо було позичальнику, що він підтвердив своїм особистим підписом.

Крім того, не є обґрунтованими твердження позивача як підставу недійсності договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року через те, що у договорі позики не зазначено курс долару США, який обрано сторонами та не вказано, яким комерційним банком його встановлює, що ускладнює порядок визначення грошової суми, що підлягає поверненню.

Враховуючи норми ст. 192, 524, 533, 1049 ЦК України, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що тлумачення абзацу першого частини першої статті 1046, абзацу першого частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац перший частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац перший частини першої статті 1049 ЦК України).

Сторони у п. 2 договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року погодили, що позикодавці надали у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 1 988 000 грн., що на день підписання цього договору становить еквівалент 71 000 доларів США за курсом комерційного банку, обраного за погодженням сторін, станом на 21 листопада 2018 року, тобто позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти у сумі 1 988 000 грн., у іноземній валюті зазначено лише еквівалент цієї суми станом на дату підписання договору.

Зі змісту договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року вбачається, що цей договір відповідає як загальним, так і спеціальним вимогам до договору позики, які закріплені у ЦК України: зміст договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; укладаючи договір позики як позичальник, так і позикодавці мали повний обсяг дієздатності - договір посвічений нотаріально, нотаріус встановив сторін правочину та перевірив обсяг із дієздатності та дійсність намірів; договір підписаний із досягненням усіх істотних умов (визначено предмет договору - сума позики у розмірі 1 988 000 грн., строк повернення позики - строком до 21 грудня 2018 року включно, у договорі позики зазначено, що грошова сума позики передана позичальнику до підписання цього договору, тощо); форма договору позики - письмова, договір нотаріально посвідчений.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5) .

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У той же час, ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Під час розгляду справи позивачем не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконано встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався у позові як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами відсутності факту передачі йому особисто коштів за договором позики, що даний правочин було укладено під психологічним тиском та погрозами з боку відповідачів та інших обставин, які нібито впливали на вчинення правочину.

Зважаючи на викладене вище, суд дійшов до висновку, що договір позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року, укладений між сторонами - позичальником ОСОБА_1 та позикодавцями ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відбувся; сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору і в тексті договору обумовлено про те, що передачу коштів за договором було здійснено до підписання вказаного договору, передбачені умови щодо повернення коштів, строку виконання зобов`язання, тощо; сторонами не заперечується факт підписання договору позики від 21.11.2018 року.

Отже, підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частин першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша - четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу про підтвердження факту недійсності та/або нікчемності правочину в цілому.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно позивача відносно договору, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідачів. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов`язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов`язання за кредитним договором.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус ДМНО Іванютін-Сандомирський Л.О. про визнання недійсним договору позики відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 7, 22, 60, 203, 215, 216, 218, 236, 256-258, 267, 626, 628, 638, 639, 680, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирський Леонід Олегович про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 03 лютого 2023 року.

Суддя -