Номер провадження 2/754/1391/23
Справа №754/7801/22
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 13 лютого 2023 року (понеділок))

08 лютого 2023 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: Грегуль О.В., секретар судового засідання: Гончаренко М.М., справа № 754/7801/22

ОСОБА_1 - позивач

ОСОБА_2 - відповідач 1

ОСОБА_3 - відповідач 2

ОСОБА_4 - відповідач 3

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (м. Київ) Рудко Богдана Богданівна - третя особа

Вимоги позивача: визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державних реєстрацій права власності та витребування майна

Чепурной О.А. - адвокат позивача

Ахрамович Я.І. - адвокат відповідача 3

ВСТАНОВИВ:

Позивач подав до суду позов у якому посилаючись на порушення свого права власності на землю просив: 1) Визнати недійсним посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. і зареєстрований у реєстрі за № 1475 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.11.2011 площею 01000 га з кадастровим номером :62:511:0006 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25.12.2021, індексний номер: 62590922 та здійснену 23.12.2021 на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га та з кадастровим номером :62:511:0006 на АДРЕСА_1 (запис про право власності за № 45934068); 3) Витребувати від ОСОБА_4 користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га та з кадастровим номером :62:511:0006 на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); 4) Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 07.02.2022, індексний номер: 63297410 та здійснену 07.02.2022 на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :62:511:0006 на АДРЕСА_1 (запис про право власності за № 46561777).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.09.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.11.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

До початку розгляду справи по суті від адвоката відповідача 3 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили вироком суду або ухвалою суду про закриття кримінального провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.02.2023 відмовлено в задоволенні клопотання адвоката відповідача 3 про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні адвокат позивача позов підтримав та не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності відповідачів, адвоката відповідача 3 та третьої особи.

Відповідачі, адвокат відповідача 3 та третя особа в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали хоча про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином, зокрема, поштою, SMS, через оголошення на сайті суду, а також інформація про рух справи розміщується на сайті суду і є загальнодоступною.

Від адвоката відповідача 3 до суду надійшов відзив з проханням відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного та ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України і з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності відповідачів, адвоката відповідача 3 та третьої особи.

Вислухавши адвоката позивача, дослідивши матеріали справи суд у судовому засіданні встановив наступне.

Київською міською радою прийнято рішення від 24.12.2009 № 1071/3140 про передачу позивачеві в приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 794312 від 25.06.2010 позивач є власником земельної ділянки площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. посвідчено і зареєстровано в реєстрі за № 1475 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.07.2011 за яким ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 01000 га, кадастровий номером :62:511:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. посвідчено і зареєстровано в реєстрі за № 115 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.01.2022 за яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 земельну ділянку площею 01000 га, кадастровий номером :62:511:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федченко О.О. посвідчено і зареєстровано в реєстрі за № 299 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07.02.2022 за яким ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 земельну ділянку площею 01000 га, кадастровий номером :62:511:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна на підставі рішення приватного нотаріуса Рудко Б.Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25.12.2021, індексний номер: 62590922, здійснено 23.12.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на земельну ділянку площею 0,1000 га та з кадастровим номером :62:511:0006 на АДРЕСА_1 (запис про право власності за № 45934068).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна на підставі рішення приватного нотаріуса Федченко О.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 07.02.2022, індексний номер: 63297410 здійснено 07.02.2022 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :62:511:0006 на АДРЕСА_1 (запис про право власності за № 46561777).

Як вказує сторона позивача в позові, позивачем у продовж 2009 - 2022 вищевказана спірна земельна ділянка в будь-який спосіб не відчужувалась і лише 08.02.2022 позивачеві стало відомо про порушення свого права власності на вищевказану земельну ділянку з телефонної розмови з сусідом, мешкаючим за адресою: АДРЕСА_1 , який зателефонувавши повідомив позивачеві про те, що на її земельній ділянці начебто з`явився новий власник.

Відповідно до витягу з ЄРДР в ЄРДР 11.02.2022 здійснено реєстрацію кримінального провадження з приводу відчуження спірної земельної ділянки за № 0000041 внесено відомості за ч. 4 ст. 190 КК України (2001) та ч. 3 і ч. 4 ст. 358 КК України (2001).

Відповідно до висновку експерта від 30.08.2022 № СЕ-19/111-22/30709-ПЧ, складеного на підставі постанови слідчого СВ Деснянського УПГУНП України у м. Києві про призначення судової почеркознавчої експертизи від 28.07.2022 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000041 від 11.02.2022, підпис та запис від імені ОСОБА_1 у графі «Продавець» наданого на дослідження договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.07.2011 на бланку МЮ України серії ВРВ № 135978 зареєстрований в реєстрі нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем під № 1475 виконаний не ОСОБА_1 ..

Вищезазначене дає правові підстави для висновку, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. і зареєстрований у реєстрі за № 1475 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.11.2011 площею 01000 га з кадастровим номером :62:511:0006 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався.

Згідно ст. 328 ЦК України, 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ст. 116 ЗК України, 1. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. 2. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 3. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. 4. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення. 5. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 3 ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІV. 3. Державна реєстрація речових прав на земельну ділянку, набутих та оформлених в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться без подання заявником документа, на підставі якого набуто речове право, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, у тому числі перенесеної із Державного реєстру земель, документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів.

Згідно ст. 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України, 1. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 388 ЦК України, 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.08.2020 у справі № 385/344/16-ц: «У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з цим, у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При цьому, за наявності для того підстав позивач не позбавлена права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96)).».

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.07.2019 у справі № 48/340: «6.41. Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.05.2020 у справі № 641/9904/16-ц: «Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачені як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20: «21. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі N 905/1926/16 (пункт 38), від 30.01.2019 у справі N 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі N 916/3156/17 (пункт 72), від 13.10.2020 у справі N 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі N 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі N 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справі N 334/3161/17 (пункт 55), від 22.06.2021 у справі N 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі N 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі N 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі N 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі N 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі N 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі N 143/591/20 (пункт 8.31)). 22. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. 23. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58)).».

Сторона позивача просить визнати недійсним не неукладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме посвідчений та виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б., який посвідчено і зареєстровано в реєстрі за № 1475, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.07.2011, оскільки такий документ в апріорі в природі, як правовстановлюючий існує і саме на підставі зазначеного документа були порушені права позивача, як власника спірної земельної ділянки.

Обраний стороною позивача вищевказаний спосіб захисту своїх прав суд вважає ефективним і таким, що не викликатиме необхідність повторного звернення до суду для захисту права або інтересу, а тому, позовні вимоги в частині визнання недійсним саме посвідченого посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. посвідчений і зареєстровано в реєстрі за № 1475 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.07.2011 суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного обґрунтованими є і обидві позовні вимоги про скасування рішень та державних реєстрацій права власності на спірну земельну ділянку, оскільки вони відповідно прийняті та здійснені з непередбачених Законом підстав, а саме на підставі неукладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.07.2011, який з непередбачених Законом підстав посвідчив та видав приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б..

Також обгрутованими є і позовні вимоги про витребування від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, оскільки дана земельна ділянка вибуло з володіння власника не з його волі, а іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України).

Як вказує сторона позивача їй лише 08.02.2022 стало відомо про порушення права власності на вищевказану земельну ділянку, шляхом посвідчення та видачі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.07.2011, а тому, позов стороною позивача підписано і подано до суду 09.08.2022, тобто, більше ніж через 11 років від дня події.

У процесі розгляду справи ніким не порушувалось питання пропуску позивачем строку позовної давності, однак, сторона позивача вважає ефективним способом захисту свого права в судовому порядку шляхом визнання поважними причин пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності і такий спосіб захисту узгоджується з положеннями ст. 267 ЦК України, якою регулюються наслідки спливу позовної давності і оскільки суду не надано доказів поважності причин пропуску строку позовної давності для подання позову, вимоги про визнання поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності підлягають задоволенню.

Згідно ст. 76 ЦПК України, 1. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Особливості визначення шкоди, завданої у результаті виведення банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України "Про банки і банківську діяльність" та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно ст. 77 ЦПК України, 1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦК України, 1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 ЦК України, 1. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦК України, 1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Вищевикладене дає правові підстави для висновку про доведеність стороною позивача порушення свого права власності.

Доводи відзиву про те, що наданий стороною позивача висновку експерта від 30.08.2022 № СЕ-19/111-22/30709-ПЧ, складений на підставі постанови слідчого СВ Деснянського УПГУНП України у м. Києві про призначення судової почеркознавчої експертизи від 28.07.2022 у кримінальному провадженні, є з урахуванням ст. ст. 78 і 102 ЦПК України недопустимим доказом, суд вважає безпідставними, оскільки цей висновок одержаний без порушення порядку, встановленого законом і з заявою до органів досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення звертався саме адвокат позивача.

Доводи відзиву про відсутність підстав для витребування земельної ділянки в добросовісного набувача, спростовуються п. 3 с. 1 ст. 388 ЦК України.

Будь-яких інших конкретних правових доказів, які б повністю або частково спростовували позовні вимоги, суду не надано і судом таких доказів не здобуто.

За таких обставин, позов задовольняється.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VІ, 1. Судовий збір справляється: у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесені нею судові витрати по справі, сторона позивача просила покласти на неї.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) строку позовної давності.

Задовольнити позов.

Визнати недійсним посвідчений між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до договору адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. і зареєстрований у реєстрі за № 1475 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.11.2011 площею 01000 га з кадастровим номером :62:511:0006 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25.12.2021, індексний номер: 62590922 та здійснену 23.12.2021 на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на земельну ділянку площею 0,1000 га та з кадастровим номером :62:511:0006 на АДРЕСА_1 (запис про право власності за № 45934068).

Витребувати від ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до відзиву адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) земельну ділянку площею 0,1000 га та з кадастровим номером :62:511:0006 на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 07.02.2022, індексний номер: 63297410 та здійснену 07.02.2022 на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до відзиву адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :62:511:0006 на АДРЕСА_1 (запис про право власності за № 46561777).

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: