Справа № 151/466/22
Провадження №2/151/6/23
РІШЕННЯ

іменем України

20 березня 2023 року смт. Чечельник

Чечельницький районний суд Вінницької області

в складі: судді Моцного В.С.

за участю :

секретаря судових засідань Добровольської М.С.

позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Люлька В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Чечельник Вінницької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Чечельницька селищна рада Гайсинського району Вінницької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом в суд до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Мільком А.М., від 30.07.2021 року, який, зареєстровано в реєстрі №894 вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 . Також, згідно договору дарування земельної ділянки від 30.07.2021 року посвідченого приватним нотаріусом, позивачка є власником земельної ділянки площею 0,2500 гектарів, кадастровий номер :01:003:0170, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та призначена для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Згідно довідки № 19-12/409 від 26.09.2022 року виданою Тартацьким старостинським округом виконавчого комітету Чечельницької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, зазначено, що за адресою по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , 1963 р.н (мати позивачки), ОСОБА_2 , 1962 р.н. (відповідач) та ОСОБА_4 1987 р.н. (брат позивачки). Як зазначено даною довідкою, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживають за місцем реєстрації. Відповідач не проживає в житловому будинку з серпня 2021 року, отже більше одного року. Не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. З моменту набуття у власність позивачкою житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, відповідач влаштовував постійні скандали, в тому числі в присутності сторонніх людей і в громадських місцях, ображаючи її честь і гідність, та її матері ОСОБА_3 , застосовуючи фізичне насильство до обох, що підтвержуються постановами Чечельницького районого суду. Вказані обставини стали причиною звернення позивачки до суду з даним позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 05 грудня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

19 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву в якому заперечує проти задоволення позову так-як позивачем не доведено відповідними доказами, що він втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 . Згідно договору дарування житлового будинку його співмешканка ОСОБА_3 з якою він проживав в не реєстрованому шлюбі після розлучення з 1984 року і по серпень 2021 року в домогосподарстві по АДРЕСА_1 подарувала їхній дочці ОСОБА_1 , житловий будинок з господарськими будівлями, власником якого вона стала в 1988 отримавши його в дар від своєї мами. Згідно договору дарування подаровано А-житловий будинок; а -веранда; Б-сарай; б/п-погріб; В-літня кухня, гараж; 1-2 огорода. З перерахованого в наявності є тільки житловий будинок з верандою житловою площею 23,3 м. загальною площею 48,7 м. кВ, тобто за вичетом 23.3 метра житлової площі будинку, на літню кухню, сарай та гараж припадає 25.4 м.кв. В період 2006-2008 років ним сумісно з ОСОБА_3 було взамін старої літньої кухні і сараю побудовано однією побудовою літню кухню на дві кімнати і сарай, розмір будівлі 11.4 на 9.5 м. площею 108,3 м. кВ. В одній із кімнат літньої кухні проживав він. В 2016-2020 роках ними було побудовано житловий будинок розмір якого 11.4 на 14 метрів, житловою площею 159,6 м.кв та навкруги домогосподарства огорожу із селікату. Дана будова в технічному паспорті значиться не як житловий будинок, а як літня кухня -гараж розміром 122 м. Таким чином позовні вимоги позивача є безпідставними і як такими, що не підлягають задоволенню, оскільки він в подарованому житловому будинку не проживав, ніяким чином не чинить перешкод в його користуванні і розпорядженні, а літня кухня в якій він проживав новий житловий будинок (в документах літня кухня-гараж) сарай, погріб як новостворене майно номінально перебували в спільній сумісній власності його з ОСОБА_3 , право власності на які не закріплено і які не є дарованим майном. Позивачем ставиться питання про втрату ним права користування житловим приміщенням з метою примусового зняття його з реєстрації місця проживання за зазначеною адресою. Таким чином вирішення питання про зняття особи а реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Крім того зазначив, що в даний час вимушений проживати у найманій квартирі в АДРЕСА_2 .

28 грудня 2022 року позивачка ОСОБА_1 подала відповідь на відзив в якому вважає твердження відповідача необгрунтованими та таким, що не спростовує позовні вимоги та не доведеними жодним допустимим доказом, У своєму відзиві відповідач зазначає, що не проживає в подарованому будинку оскільки як він вважає, що у період 2006-2008 роки спільно з ОСОБА_5 було побудовано однією будівлею літню кухню та дві кімнати і сарай розміром 11.4 м. на 9.5 м. площею 159,6 м.кв. та в одній з кімнат літньої кухні він проживав, але ніяких підтверджуючих документів про його участь у побудові даної будівлі не має, оскільки шлюб між відповідачем та ОСОБА_3 було розірвано 12.03.1985 року. Також дана побудована будівля знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у її власності. Доказом реєстрації відповідача за вказаною адресою є лише штамп у паспорті та довідки про реєстрацію. З моменту набуття у власність нею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1 упродовж серпня 2021 по вересень 2022 року відповідач влаштовував постійні скандали, в тому числі в присутності сторонніх людей і в громадських місцях, ображаючи її честь і гідність, та її матері ОСОБА_3 , застосовуючи фізичне насильство до обох та постійно принижує їх словами. Відповідач більше одного року постійно проживає за іншої адресою, що підтверджується ним і договором оренди житла. Щодо твердження відповідача що за даною адресою зареєстроване фермерське господарство "Олеся" з дозволу бувшого власника домогосподарства, то це не є підставою для відмови у задоволенні даного позову, оскільки дане ФГ "Олеся" фактично не проводить свою господарську діяльність і не має підтверджуючих документів, окрім витягу з реєстрації фізичних осіб, що ФГ здійснює свою господарську діяльність та відсутні звіти до податкових органів про роботу ФГ. Тому факт реєстрації відповідача у вищевказаному будинку порушує її право на вільне розпорядження і користування своїм майном.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 , та його представник адвокат Люлько В.П. просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору голова Чечельницької селищної ради Гайсинського району Вінницької області Палісіка С.А. в судове засідання не з`явилася, подавши до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішені справи покладається на думку суду.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, свідка, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення, суд вирішує питання чи мали місце обставини якими обгрунтовуються вимоги і заперечення та якими обставинами вони підтверджуються (п. 1 чт. 1 ст. 284 ЦПК України).

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності.

Судом встановлено, що 30 липня 2021 року ОСОБА_3 подарувала будинок дочці ОСОБА_1 , що підтверджується копією договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Мільком А.М та зареєстрованого в реєстрі за №894. (а.с. 11-12)

Згідно договору дарування, посвідченого 30 липня 2021 року приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Мільком А.М та зареєстрованого в реєстрі за №895 ОСОБА_1 , також, набула право власності на земельну ділянку площею 0,2500 гектарів, кадастровий номер :01:003:0170, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та призначена для обслуговування вищевказаного житлового будинку.(а.с. 14)

Даний факт підтверджується, також, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 268424639. Таким чином з 30 липня 2021 року власником будинку за адресою АДРЕСА_1 стала ОСОБА_1 (а.с. 13)

Згідно довідки виданої Тартацьким старостинським округом виконавчого комітету Чечельницької селищної ради Гайсинського району Вінницької області 26.09.2022 року за №19-12/400, в будинку розміщеному в АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (мати позивачки), також зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (батько позивачки), але фактично не проживає та брат позивачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який також зареєстрований, але фактично не проживає. (а.с.16).

Згідно договору дарування наданим відповідачем від 13.07.1990, посвідченого секретарем виконавчого комітету Тартацкої сільської ради народних депутатів Чечельницького району Вінницької області та зареєстрованого в реєстрі за №23, ОСОБА_6 подарувала своїй дочці ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 на радгоспній земельній ділянці розміром 0,37 га. (а.с. 58)

Як вбачається із технічного паспорта наданого відповідачем на будинок за адресою АДРЕСА_1 , виданого КП "Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації 08 листопада 2020 року на ім`я ОСОБА_3 він складається із : А - житлового будинку, а- веранди, Б - літньої кухні, б - сараю, б/п погреба, В - літньої кухні та гаража, 1-2 - огорожі. Житловий будинок : веранда, коридор, дві кімнати та кухня - жилою площею 23,3 кв.м., допоміжною (підсобною) - 17,0 кв.м., літні неопалювальні приміщення - 8,4 кв.м, загальною - 48,7 кв.м.(а.с. 54-58)

За зазначеною адресою 13.03.1994 року було зареєстровано селянське (фермерське) господарство "Алеся", керівником якого вказано ОСОБА_2 , що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців та інформацією з Державного реєстру речових прав № 272661633 . (а.с. 46-50)

Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 виданого 12 березня 1985 року Чечельницьким районним відділом РАЦС Вінницької області розірвано шлюб між ОСОБА_2 (відповідачем по справі) та ОСОБА_3 (матір`ю позивачки), 12 березня 1985 року про, що зроблено відповідний актович запис № 10. (а.с. 94)

18 жовтня 1994 року Чечельницьким районним судом Вінницької області було винесено рішення про розподіл сумісно нажитого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 майна. (а.с. 93)

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд знаходить обґрунтованою вимогу позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на житловий будинок згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК України, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього.

Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Крім того, суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує права відповідача на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори", ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42).

Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції.

Отже втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі "Савіни проти України", пункт 47).

Щодо дотримання принципу "втручання згідно з законом", то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК України.

Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст. 391, 405 ЦК України, тому для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо "законної мети".

Щодо того, чи є таке втручання "необхідним в демократичному суспільстві" (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.

При співставленні "балансу інтересів" суд враховує, що будинок позивача має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України, відповідач в будинку не проживає більше року, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в житловому будинку, користується ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в будинку чи існування у нього інтересу до будинку. При цьому, тривала відсутність відповідача за місцем реєстрації свідчить про те, що вона має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що "втручання у право відповідача" є співмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є "необхідним у демократичному суспільстві".

Крім того, відповідач в судовому засіданні пояснив, що він в житловому будинку не проживав, а проживав в літній кухні, приміщення якої він вважає спільною сумісною власністю з матір`ю позивачки, яка подарувала їй будинок з господарськими будівлями. Однак доказів права власності на дану будівлю немає, вона фактично була самочинним будівництвом, в приміщенні якому проживав відповідач.

У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На переконання суду визнання припиненим права відповідача на користування спірним житлом у контексті принципів Конвенції є пропорційним а баланс прав дотриманим.

Таким чином, оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В даному випадку відбулось відчуження спірного будинку (дарування) за адресою: АДРЕСА_1 , попереднім власником ОСОБА_3 та набуття право власності ОСОБА_1 .

За умовами договору дарування будинку, ОСОБА_3 свідчить, що відчужуваний житловий будинок належить їй па праві особистої приватної власності, як такий, що отриманий у дар та у спадок, в спільній сумісній власності подружжя не перебуває, малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб які мали б право на проживання та користування вищевказаним житловим будинком немає, а також, свідчить що вищезазначений житловий будинок на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою, забороною /арештом/ не перебуває, обмежень, обтяжень, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб /у том)' числі за договорами найму /оренди/ чи за шлюбним контрактом/, як у межах, так і за межами України та заборгованості по податках чи інших платежах, які б стосувалися відчужуваного майна немає, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесений, приховуваних дефектів, які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна Обдаровуваної або інших осіб немає. Позивачка є також власником земельної ділянки на якій розташований житловий будинок.

Враховуючи наведене та вимоги чинного законодавства, а також те, що позивач, як власник нерухомого майна має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, відповідач створює позивачеві перешкоди у здійсненні ним своїх прав користування та розпорядження особистим нерухомим майном та позбавляє можливості використовувати житловий будинок за власним розсудом, наразі відповідач ОСОБА_2 не є співвласником даного житлового будинку, а також погосподарських будівель, фактично відсутній у зазначеному будинку терміном понад один рік, поважності причин чого суду ніким не повідомлено, сукупність встановлених обставин чого визначає застережені законом підстави визнання відповідача особою, яка втратили право користування спірним будинком, а тому позовні вимоги щодо підлягають задоволенню.

Посилання на те, що був відсутній по поважній причині, а саме не допуск до будинку не підтверджено належними доказами.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Чечельницька селищна рада Гайсинського району Вінницької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , картка платника податків НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими будівлями, розташованими по АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24 березня 2023 року.

Суддя Валерій МОЦНИЙ