Постанова

Іменем України

01 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 753/22802/19

провадження № 61-2258св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,Погрібного С. О., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Київська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року у складі судді Мицик Ю. С. та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Махлай Л. Д., Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позов обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить, зокрема, нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , в якій померла була зареєстрована та фактично проживала з 1996 року. ОСОБА_3 є тіткою позивача, а тому він є спадкоємцем за законом усіх прав та обов`язків, що належали ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини. Інші спадкоємці за законом - рідні сестри ОСОБА_3 відмовилися від прийняття спадщини на користь позивача з огляду на його особливі стосунки з померлою.

ОСОБА_1 зазначав, що протягом життя у нього та спадкодавця були близькі стосунки, а в останні роки свого життя тітка тяжко хворіла та потребувала допомоги позивача. В останній місяць позивач планував подати заяву для прийняття спадщини, однак не звернувся у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у зв`язку із гострою хворобою (гострий обструктивний бронхіт), що підтверджується витягом із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданим Кучаківською медичною амбулаторією загальної практики Бориспільського районного центру первинної медико-санітарної допомоги від 13 травня 2019 року, відповідно до якої в період з 29 квітня 2019 року до 13 травня 2019 року позивач перебував на лікуванні.

Враховуючи приписи закону щодо обов`язковості подання заяви про прийняття спадщини спадкоємцем особисто, позивач не зміг реалізувати своє право на спадкування майна у встановлений законом строк після смерті рідної тітки. Тому, вважає, що він пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини.

З огляду на викладене позивач просив суд визначити йому додатковий строк у один місяць для подання заяви про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено, що він є спадкоємцем за законом усіх прав та обов`язків, що належали ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини, а також не наведено поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, які давали б підстави для надання додаткового строку для прийняття спадщини понад установлений законом шестимісячний строк.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У лютому 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не надали належної оцінки тому, що причиною пропуску позивачем строку на прийняття спадщини стало те, що останній перебував на лікуванні у Кучаківській медичній амбулаторії загальної практики Комунального підприємства «Бориспільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 29 квітня до 13 травня 2019 року з діагнозом гострий обструктивний бронхіт, а строк прийняття спадщини завершився 09 травня 2019 року;

- не врахували, що спадкодавець помер у місті Києві, а позивач проживає та перебував на лікуванні у іншому населеному пункті, який розташований на значній відставні від м. Києва та є сільською місцевістю, де не розвинена інфраструктура (транспорт, зв`язок, відсутній нотаріус);

- не звернули увагу на те, що перебування особи на амбулаторному лікуванні є об`єктивними, непереборними і істотними труднощами для прийняття спадщини, а тому визнається поважною причиною пропуску строку для її прийняття та є підставою для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини;

- не надали належну оцінку тому, що питання щодо того, чи позивач є спадкоємцем, підлягає вирішенню нотаріусом при розгляді питання про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом і тільки у випадку відмови нотаріусом у видачі позивачу свідоцтва, останній має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних зв`язків із спадкодавцем;

- не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 373/1017/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 757/28103/16-ц, від 08 квітня 2019 року у справі № 624/574/17 та від 03 квітня 2019 року у справі № 137/54/17.

Станом на час розгляду справи відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від відповідача до Верховного Суду не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Верховного Суду від 10 лютого 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2022 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Дарницького районного суд міста Києва від 16 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року; відкрито касаційне провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано матеріали справи № 753/22802/19 з Дарницького районного суду міста Києва та встановлено відповідачеві строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2022 року матеріали справи № 753/22802/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2022 року справу № 753/22802/19 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Підріччя Камінь-Каширського району Волинської області померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 60 років.

Цей факт підтверджується свідоцтвом про смерть від 12 листопада 2018 року серії НОМЕР_2 , виданим Виконавчим комітетом Раково-Ліської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області.

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 , виданого Харківським районним управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві 08 лютого 1996 року, місце її проживання було зареєстроване у АДРЕСА_2 .

Згідно з копією паспорта позивача ОСОБА_1 та довідкою Кучаківської сільської ради Бориспільського району Київської області, ОСОБА_1 , 1977 року народження, зареєстрований на АДРЕСА_3 з 25 травня 2017 року.

Згідно з копією відповіді Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори від 30 червня 2020 року спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилася.

На підтвердження факту родинних відносин з ОСОБА_3 позивач надав суду копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_4 , виданого 21 грудня 1978 року, свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народження серії НОМЕР_5 та свідоцтва про одруження ОСОБА_5 з ОСОБА_4 серії НОМЕР_6 .

Згідно з витягом із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданого Комунальним підприємством «Бориспільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Кучаківською медичною амбулаторією загальної практики від 13 травня 2019 року в період з 29 квітня до 13 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 хворів. Діагноз - гострий обструктивний бронхіт.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначив про те, що встановлений частиною першою статті 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строк для звернення із заявою про прийняття спадщини він пропустив з поважної причини у зв`язку із гострою хворобою (гострий обструктивний бронхіт), на яку позивач захворів наприкінці квітня 2019 року, що не дозволило йому подати заяву про прийняття спадщини.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не доведено, що він є спадкоємцем за законом усіх прав та обов`язків, що належали ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини, не наведено поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, які давали б підстави для надання додаткового строку для прийняття спадщини понад установлений законом шестимісячний строк.

Верховний Суд не може цілком погодитись з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статей 1261-1265 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1269, частина перша статті 1270 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Водночас спадкоємець має право подати таку заяву нотаріусу у будь-який момент протягом вказаного шестимісячного строку.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Отже, право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини має лише спадкоємець.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У позовній заяві позивач посилався на те, що ОСОБА_3 була його тіткою.

На підтвердження факту родинних відносин з ОСОБА_3 позивач надав суду копії таких документів: свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_4 , виданого 21 грудня 1978 року, свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серії НОМЕР_5 та свідоцтва про одруження ОСОБА_5 з ОСОБА_4 серії НОМЕР_6 .

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановив, що зі змісту вказаних документів не вбачається, що померла ОСОБА_3 є тіткою позивача ОСОБА_1 .

Таким чином, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки він не довів, що є спадкоємцем ОСОБА_3 та має право на прийняття її спадщини.

Доводи касаційної скарги про те, що питання щодо того, чи позивач є спадкоємцем підлягає вирішенню нотаріусом при розгляді питання про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом і тільки у випадку відмови нотаріусом у видачі позивачу свідоцтва, останній має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних зв`язків із спадкодавцем, зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм цивільного законодавства України.

Відповідно до статті 1272 ЦК України право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини має виключно спадкоємець.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 373/1017/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 757/28103/16-ц, від 08 квітня 2019 року у справі № 624/574/17 та від 03 квітня 2019 року у справі № 137/54/17, підлягають відхиленню з огляду на таке.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій у вказаній частині не спростовують та зводяться до незгоди заявника з такими висновками судів, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Разом з тим Верховний Суд не може погодитись із висновками судів попередніх інстанції щодо одночасної відмови у задоволенні цього позову ОСОБА_1 із мотивів недоведення поважності причини пропуску строку для прийняття спадщини, які давали б підстави для надання йому додаткового строку для прийняття спадщини понад установлений законом шестимісячний строк, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частина перша статті 11 ЦПК України передбачає, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У цій справі позивач не довів, що він є спадкоємцем за законом усіх прав та обов`язків, які належали ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини; що його права порушені і відповідно до статті 1272 ЦК України він мав право на подання до суду позову про визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини, тому суди попередніх мали відмовити у задоволенні його позову саме з цих підстав.

Отже, вказані в оскаржуваних судових рішеннях правові підстави для відмови в позові в частині недоведення позивачем поважності причини пропуску строку для прийняття спадщини є помилковими.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , однак неправильно застосовали норми матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги позивача, зміну мотивувальної частини оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, шляхом викладу її в редакції цієї постанови.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги, зміну рішень судів першої та апеляційної інстанцій в їх мотивувальній частині, судові витрати за подання позову, апеляційної та касаційної скарг залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 » задовольнити частково.

РішенняДарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта