КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1768/2023
Справа 759/9622/13-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 лютого 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Шум Л.М. в м. Київ 03 листопада 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з даною заявою, просив скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, застосоване відносно нього ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2013 року, направити ухвалу для виконання до Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Заява мотивована тим, що на виконання ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2013 року рішенням заступника начальника 30 відділення прикордонної служби «Бориспіль-1» від 20 грудня 2021 року йому було відмовлено в перетині державного кордону на виїзд з України, і до часу ухвалення вказаного рішення він не знав про існування обмеження у виїзді за межі України. Вказував, що він з 22 квітня 2016 року є особою з інвалідністю І категорії загального захворювання, таким, що потребує стороннього догляду, постійної реабілітації, в зв`язку з чим не може працювати, отримувати дохід, перебуває на пенсійному обліку і отримує пенсійне забезпечення, з якого вираховується заборгованість згідно виконавчого листа, таким чином, свої зобов`язання за рішенням суду виконує і підстави для заборони виїзду відсутні. Також на його утриманні є троє малолітніх дітей. Заборона у тимчасовому виїзді за межі України порушує права ОСОБА_1 на вільний перетин кордону для ефективної реабілітації, лікування та вивезення своїх дітей за межі України. В умовах воєнного стану наявність обмеження у праві виїзду за межі України позбавляє його можливості для збереження свого життя та життя дітей періодично перетинати межі України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухвали, її невмотивованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року та прийняти нову, якою заяву задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно наводив обставини, зазначені в заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, наводив зміст ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 313 ЦК України, п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40, п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», роз`яснення Верховного Суду України в листі від 01 лютого 2013 року, ст. 441 ЦПК України, п. 8 ст. 19 Закону України «Про державну прикордонну службу України», ст. 33 Конституції України, ст. 1, 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», рішення ЄСПЛ від 11 травня 2021 року в справі «Стецов проти України», від 26 листопада 2009 року в справі «Гочев проти Болгарії».

Вважав, що в зв`язку з вищевикладеним його заява є обґрунтованою та слід скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Від Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надійшло пояснення, згідно якого виконавче провадження № 36344487 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2011 року № 2-2499/11 за постановою від 22 квітня 2016 року передано до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві для подальшого виконання.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень на адреси заінтересованих осіб Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 повідомлялися засобами поштового та електронного зв`язку відповідно на адреси, зазначені в апеляційній скарзі. 08 лютого 2023 року від імені ОСОБА_1 до суду в електронній формі надійшли додаткові пояснення по суті справи та апеляційної скарги, в яких зазначено, що ОСОБА_1 ніколи не ухилявся від обов`язків, повідомляв адресу проживання, весь час оплачує відрахування з пенсії, особистого майна не має, тому крім пенсії, не може погасити суму за виконавчим провадженням. Особа, поручителем якої він був, померла, а він є особою з інвалідністю без права працевлаштування і важким майновим становищем. Залишати країну не збирається, але просить зняти заборону для можливості нормального існування та лікування.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відтак, оскільки заявник, який подав апеляційну скаргу, в якій виклав аргументи щодо незаконності та необґрунтованості ухвали та необхідності її скасування, а також 08 лютого 2023 року направив додаткові пояснення по суті справи та апеляційної скарги, належним чином обізнаний про рух справи, його представником усувалися недоліки апеляційної скарги на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року, направленої на поштову адресу ОСОБА_1 та електронну адресу його представника ОСОБА_2 , дані особи повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк.

В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив із того, що станом на момент звернення до суду з заявою рішення суду боржником не виконано, з урахуванням співмірності сплаченого боргу розміру стягнутої заборгованості наведені обставини не дають підстав вважати про відсутність ухилення боржника від виконання рішення суду, обов`язковість виконання якого гарантована законом; обов`язки боржника виконавчого провадження, встановлені ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», заявник своєчасно та в повному обсязі не виконує, що є підставою для відмови в задоволенні заяви.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2013 року в справі № 759/9622/13-ц задоволено подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва, обмежено право виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань на виконання виконавчих листів, виданих Дарницьким районним судом м. Києва по справі № 2-2498/11, 2-2499/11 про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 667184,63 грн. (а. с. 14).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2013 року відхилено, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 26 - 27).

На а. с. 18 - 20 наявні копії свідоцтв про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками яких є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

На а. с. 12 наявна копія пенсійного посвідчення ОСОБА_1 по інвалідності 1 групи, виданого 06 вересня 2016 року довічно.

На а. с. 13 наявна копія довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_6 , виданої 22 квітня 2016 року, згідно якої ОСОБА_1 потребує сторонньої допомоги, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: відновне лікування, «Д» облік у невролога.

На а. с. 17 наявна копія індивідуальної програми реабілітації інваліда № 734/16 від 22 квітня 2016 року, згідно якої рекомендовано здійснення профілактичних заходів амбулаторно або в стаціонарі по показанням, медичне спостереження на обліку «Д» у невролога, консультування у психолога, масаж та ЛФК 1-2 курси на рік.

На а. с. 16 наявна копія постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ від 12 травня 2016 року ВП № 51091928 на виконання виконавчого листа № 2-2499/11, виданого 06 грудня 2011 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 боргу в сумі 575410,19 грн.; згідно відмітки на виконавчому документів, залишок боргу становить 574116,52 грн.

20 грудня 2021 року заступником начальника 3-го відділення з персоналу інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону ОСОБА_1 відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2013 року в справі № 759/9622/13-ц (а. с. 15).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України, суд може застосувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Разом із цим, суд також наділений повноваженнями вирішити питання щодо скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (частина 5 статі 441 ЦПК України).

Так, згідно ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

При цьому слід зауважити, що стаття 441 ЦПК України не визначає умов (підстав), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також прийняття необхідних заходів для виконання рішення суду.

Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Оскільки про наявність таких обставин, підстав та факторів, підтверджених належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, заявником не повідомлено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для скасування обмежувальних заходів.

Так, підставами звернення ОСОБА_1 до суду із вказаною заявою було те, що він не ухиляється від виконання рішення суду, не вчиняє свідомих дій, направлених на ухилення від виконання судового рішення і виконує зобов`язання за рішенням суду, оскільки з його пенсійного забезпечення вираховується заборгованість за виконавчим листом, в той час як заборона у тимчасовому виїзді за межі України порушує його права на вільний перетин кордону для реабілітації, лікування, періодичне вивезення дітей за межі України, враховуючи введення воєнного стану та необхідність збереження власного життя та життя дітей.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційний суд враховує, що ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2013 року у справі № 22-ц/796/12657/2013 встановлено, що ухвала про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань постановлена з урахуванням вимог закону і підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , немає.

Наведені обставини спростовують доводи ОСОБА_1 , викладені у заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, що до ухвалення рішення заступника начальника 30-го відділення прикордонної служби «Бориспіль-1» від 20 грудня 2021 року, яким йому було відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, він не знав про існування встановленого відносно нього обмеження, відтак заявник всупереч вимог ч. 4 с. 43 ЦПК України намагався ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували зміну обставин щодо ухилення боржника від виконання судового рішення станом на час звернення із заявою, ОСОБА_1 надано не було, в зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для задоволення заяви про скасування обмеження у праві виїзду за межі України.

Судом першої інстанції було надано належної оцінки, що з урахуванням співмірності сплаченого боргу, залишок якого станом на 12 травня 2016 року становив 574116,52 грн., розміру стягнутої заборгованості 575410,19 грн., наведені заявником обставини не дають підстав вважати про відсутність його ухилення від виконання рішення суду, обов`язковість виконання якого гарантована законом.

Апеляційний суд приймає до уваги також, що заявником не надано доказів зменшення залишку заборгованості з часу відкриття виконавчого провадження 12 травня 2016 року та відрахування пенсійного забезпечення за виконавчим листом станом на час звернення з цією заявою.

Судом першої інстанції правомірно зауважено, що обов`язки боржника у виконавчому провадженні, виконання яких має враховуватись при визначенні виправданості обмежень, передбачені ч. 4, 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» та включають обов`язок утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Разом із тим доводів щодо виконання боржником даних обов`язків або будь-яких доказів на їх виконання боржником не надано.

Оцінюючи доводи заявника ОСОБА_1 щодо обмеження його права у виїзді за межі України для проведення більш ефективної реабілітації та лікування, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами.

Відповідно до ст. 6, 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає кваліфіковану медичну та реабілітаційну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря та фахівця з реабілітації, вибір методів лікування та реабілітації відповідно до рекомендацій лікаря та фахівця з реабілітації, вибір закладу охорони здоров`я; кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги. Держава гарантує громадянам України та іншим визначеним законом особам надання необхідних медичних послуг та лікарських засобів за рахунок коштів Державного бюджету України на умовах та в порядку, встановлених законодавством.

Кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги, до якої належать: екстрена медична допомога; первинна медична допомога; вторинна (спеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; третинна (високоспеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до п. 35-1, 35-2, 35-3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» первинна медична допомога - це медична допомога, що передбачає надання консультації, проведення діагностики та лікування найбільш поширених хвороб, травм, отруєнь, патологічних, фізіологічних (під час вагітності) станів, здійснення профілактичних заходів; направлення відповідно до медичних показань пацієнта, який не потребує екстреної медичної допомоги, для надання йому вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги; надання невідкладної медичної допомоги у разі розладу фізичного чи психічного здоров`я пацієнта, який не потребує екстреної, вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги.

Надання первинної медичної допомоги забезпечують заклади охорони здоров`я та фізичні особи - підприємці, які одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку. Первинну медичну допомогу надають лікарі загальної практики - сімейні лікарі, лікарі інших спеціальностей, визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, та інші медичні працівники, які працюють під їх керівництвом.

Вторинна (спеціалізована) медична допомога - медична допомога, що надається в амбулаторних або стаціонарних умовах лікарями відповідної спеціалізації (крім лікарів загальної практики - сімейних лікарів) у плановому порядку або в екстрених випадках і передбачає надання консультації, проведення діагностики, лікування та профілактики хвороб, травм, отруєнь, патологічних і фізіологічних (під час вагітності та пологів) станів; направлення пацієнта відповідно до медичних показань для надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги з іншої спеціалізації або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги.

Третинна (високоспеціалізована) медична допомога - медична допомога, що надається в амбулаторних або стаціонарних умовах у плановому порядку або в екстрених випадках і передбачає надання консультації, проведення діагностики, лікування хвороб, травм, отруєнь, патологічних станів, ведення фізіологічних станів (під час вагітності та пологів) із застосуванням високотехнологічного обладнання та/або високоспеціалізованих медичних процедур високої складності; направлення пацієнта відповідно до медичних показань для надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги з іншої спеціалізації. Надання третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги здійснюється високоспеціалізованими багатопрофільними або однопрофільними закладами охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України можуть направлятися для лікування за кордон у разі необхідності надання того чи іншого виду медичної допомоги хворому та неможливості її надання в закладах охорони здоров`я України. Державні органи зобов`язані сприяти виїзду громадян України за кордон і перебуванню там в період лікування. Порядок направлення громадян України за кордон для лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Разом із тим, із наданих ОСОБА_1 документів, зокрема програми індивідуальної реабілітації інваліда, не вбачається неможливості надання необхідної медичної допомоги в закладах охорони здоров`я України.

Скаржником не надано доказів про нагальну потребу виїзду за межі України в конкретну медичну установу (зокрема, актуальний консультативний висновок, запрошення лікувального закладу тощо).

Аргументи ОСОБА_1 щодо неможливості обмеження свободи пересування боржника та його дітей у військовий час з метою забезпечення їх безпеки апеляційний суд вважає безпідставними з наступних міркувань.

Із 24 лютого 2022 року у зв`язку із військовою агресією РФ відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Воєнний стан в Україні не є підставою для скасування боржнику тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, скільки бойові дії відбуваються не по всій території Україні. У той же час, безпідставне скасування встановленого боржнику обмеження може остаточно позбавити стягувача можливості отримати кошти, тобто рішення суду не буде виконане.

Разом із тим, боржник ОСОБА_1 має змогу безперешкодно обирати місце свого проживання в будь-яких адміністративно-територіальних одиницях в межах України з урахуванням його розуміння безпечності проживання і відсутності небезпеки для життя і здоров`я.

При цьому ОСОБА_1 не обґрунтовано неможливості виїзду його малолітніх дітей за межі України у випадку необхідності у супроводі іншого законного представника - матері ОСОБА_5 .

Оцінюючи посилання заявника в апеляційній скарзі на рішення ЄСПЛ, які, на думку ОСОБА_1 , необхідно враховувати в даній справі, апеляційний суд виходить із наступного.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів.

У справі «Стецов проти України» ЄСПЛ зазначив, що пану Stetsov було заборонено виїжджати з країни щонайменше на чотири роки; Суд вважав, що ця заборона, яка впливає на право заявника на свободу пересування, складала втручання для цілей статті 2 Протоколу № 4. Таке втручання було передбачене законом (розділ 6 Закону про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України) та переслідувало законну мету (захист прав інших осіб). Що стосується пропорційності втручання, Суд повторив, що навіть якщо захід обмеження свободи пересування особи спочатку був обґрунтованим, він міг стати непропорційним, якщо він автоматично продовжувався протягом тривалого періоду. Особливо розглянувши обмеження, накладені з причин непогашеної заборгованості, Суд вказав, що такі заходи були обґрунтованими лише в тому випадку, якщо вони переслідували мету гарантувати повернення боргів, про які йде мова. Відповідно, органи влади не могли продовжувати обмеження на дуже тривалі періоди без періодичного перегляду їх обґрунтування. У світлі принципу пропорційності Суд вважав, що окрім складності встановлення та залишення широких меж розсуду для суб`єктивності, намір боржника у випадках несплати боргу, встановленого судом, не міг бути єдиною підставою, що обґрунтовує оскаржуване обмеження, якщо воно тривало після закінчення початкового короткого періоду. Дійсно, компетентний відділ повинен бути здатним пояснити, як заборона виїзду може допомогти стягнути борг з урахуванням конкретної ситуації заявника та будь-яких інших особливих обставин справи. У справі пана Stetsov, згідно з даними національних органів влади, які ініціювали та санкціонували заходи, про які йде мова, ні суд, ні судовий пристав не були компетентними скасовувати заборону або переглядати її доцільність та ефективність. З національного законодавства, чинного на той час, та позиції національних органів влади, з`ясувалось, що після накладення заборони вона може бути знята лише після погашення боргу паном Stetsov в повному обсязі. На думку Суду, такі положення суперечили статті 2 Протоколу № 4 Конвенції.

Таким чином, правовідносини в справах, на які посилався заявник, суттєво відрізняються від правовідносин у цій справі, є нерелевантними та не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Посилання заявника на ст. 13 Загальної декларації прав людини, відповідно якої кожна людина має право пересуватися і обирати собі місце проживання в межах кожної держави, а також наведення положень інших норм матеріального права, без зазначення, в чому, на думку заявника, полягає невідповідність ухвали суду першої інстанції цим нормам, їх неправильне застосування чи незастосування, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі заявником не зазначено, в чому, на його думку, полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки.

Виходячи із вищевикладеного, доводи апеляційної скарги, що незаконність і необґрунтованість ухвали, відсутність належної мотивації, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує також, що у випадку вчинення боржником реальних та активних дій щодо виконання судових рішень, відповідно до положень ч. 8 ст. 441 ЦПК України він не позбавлений можливості повторного звернення до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що у заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України до участі в справі як заінтересовану особу не було залучено стягувача за виконавчим провадженням. Задоволення такої заяви без з`ясування думки стягувача щодо можливості скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відносно боржника матиме наслідком порушення права стягувача на участь в судовому засіданні, передбаченого ч. 6 ст. 441 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної та всебічної оцінки судом першої інстанції, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.