Номер провадження: 22-ц/813/1954/23
Справа № 504/3898/20
Головуючий у першій інстанції Сафарова А. Ф.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 вересня 2021 року, постановленого під головуванням судді Сафарової А.Ф., повний текст рішення складений 27 вересня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за період шлюбу, ОСОБА_2 з ТОВ «БУДСМАРТ» уклала договір № 198/2 пайової участі у будівництві об`єкту нерухомого майна з додатком у вигляді графіку пайових внесків. Відповідно до зазначеного графіку, сукупна вартість усіх пайових внесків становила 13 565 доларів США. 04 липня 2018 між ОСОБА_2 та ТОВ «БУДСМАРТ» укладено договір № 31/К про інвестування. 18 липня 2018 між ОСОБА_2 та ТОВ «БУДСМАРТ» укладено договір № 21/11 про встановлення права користування земельною ділянкою.

01 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб.

За час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , позивач неодноразово у 2018 році сплачував на рахунок ТОВ «БУДСМАРТ» грошові кошти на придбання в інтересах сім`ї нерухомого майна у м. Одеса, що підтверджено відповідними квитанціями. Таким чином, на день розірвання шлюбу (01 листопада 2018) ними сплачено приблизно 1/2 частину вартості квартири, а отже ця частина є спільною сумісною власністю подружжя. З інформаційної довідки № 229243673 від 22 жовтня 2020 вбачається, що за відповідачем на даний час зареєстровано об`єкт нерухомого майна 1-но кімнатна квартира АДРЕСА_1 . Підстава для державної реєстрації: договір інвестування в будівництво, серія та номер 198/2, виданий 20 червня 2018, видавник ТОВ «БУДСМАРТ». Позивач вважає, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за відповідачем є спільною сумісною власністю подружжя та як наслідок в порядку поділу майна йому належить 1/4 частина зазначеної квартири.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 вересня 2021 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне дослідження усіх обставин справи, ненадання правової оцінки доказам.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на яку зареєстрована квартира, відповідачем суду не надано, а нотаріальна заява, яка не містить відомості про предмет спору, не є доказом у вказаній справі.

Крім того, висновок суду про те, що договір пайової участі у будівництві спірного об`єкту нерухомості укладався не в інтересах сім`ї спростовується наданими до суду доказами, а саме квитанціями про сплату коштів на рахунок ТОВ «БУДСМАРТ».

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи про призначене судове засідання на 25 січня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 48-51 т. 2).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Клопотань про розгляд справи у режимі відеоконференції учасниками справи до суду подано не було.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.11.2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

26 червня 2018 року між сторонами укладено договір поділу майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуліною Л.А. про добровільне визначення розподілу майна в такому порядку: в особисту приватну власність ОСОБА_1 переходить квартира АДРЕСА_2 ; в особисту приватну власність ОСОБА_2 переходить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_3 . Крім зазначеного, ОСОБА_1 зобов`язався сплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію у сумі 523400,00 грн., що еквівалентно сумі 20000,00 доларів США, виходячи з обмінного курсу НБУ, з яких 209360,00 грн., що еквівалентно 8000,00 доларів США, отримані ОСОБА_2 до підписання цього договору. Решту суми 314040,00 грн., що еквівалентно сумі 12000,00 доларів США, ОСОБА_1 зобов`язався сплатити в строк до 26.06.2028 року.

29 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ТОВ «БУДСМАРТ» укладено договір № 198/2 пайової участі у будівництві об`єкту нерухомого майна, а саме чотирьохповерхового чотирьохсекційного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 . Основні характеристики новозбудованого майна: будинок АДРЕСА_5 , орієнтована кількість вимірних одиниць складає 27,13 кв.м., кількість кімнат 1 (будівельна адреса об`єкту). Додатком № 2 до Договору встановлено графік пайових внесків в спорудження Об`єкта будівництва по етапах.

04 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ТОВ «БУДСМАРТ» укладено договір № 31/К про інвестування у новозбудоване майно, а саме нежитлове приміщення № 7 загальною площею 3,9 кв.м., розташоване у підвалі секції № 2 Об`єкту будівництва (чотирьохповерховий трьохсекційний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 ). Ціна Договору дорівнює розміру Інвестиції, який на день підписання Договору складає 1370,00 доларів США.

18 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ТОВ «БУДСМАРТ» укладено договір № 21/П про встановлення права користування земельною ділянкою, а саме обмежене платне користування земельною ділянкою АДРЕСА_6 . Додатком № 1 до Договору встановлено графік внесків із зазначенням розміру внеску та строком оплати. Землекористувач сплачує одноразову плату в розмірі 1000,00 доларів США.

Судом встановлено, що предметом позову є визнання спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 з наступним поділом.

Також судом встановлено, що предмет договору № 31/К від 04.07.2018 р. нежитлове приміщення № 7, загальною площею 3,9 кв.м. розташоване у підвалі секції № 2 Об`єкту будівництва (чотирьохповерховий трьохсекційний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 ) та предмет договору № 21/П від 18.07.2018 р. про встановлення права користування земельною ділянкою до предмету позову не включені.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22.10.2020 № 229243673, судом встановлено, що на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 52611931 від 11.06.2020 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Підставою для проведення державної реєстрації є договір інвестування в будівництво, серія та номер 198/2, виданий 20.06.2018 року ТОВ «БУДМАСТЕР».

Предметом договору інвестування була пайова участь у будівництві квартири АДРЕСА_7 масиву Котовського, вул. Бочарова, 7А.

ОСОБА_1 до суду надано копію квитанції № 1-1656К від 07.09.2018р. про внесення ним на рахунок ТОВ «БУДСМАРТ» оплати за пайову участь у будівництві об`єкту нерухомого майна згідно договору № 198/2 в розмірі 11750,00 грн. Докази проведення інших виплат за зазначеним договором в матеріалах справи відсутні.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 набула 05.06.2020 на підставі договору пайової участі у будівництві об`єкту нерухомого майна № 198/2 від 29.06.2018 укладеного відповідно до вимог Цивільного Кодексу України без посилання на Закон України «Про кооперацію», тобто виплачена сума пайової участі у будівництві не є паєнакопиченням у житлово-будівельному кооперативі. Договір пайової участі у будівництві спірного об`єкту був укладений після звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про розірвання шлюбу тобто договір укладався не в спільних інтересах подружжя, своєю нотаріально посвідченою заявою 26.06.2018 року позивач ОСОБА_1 після роз`яснення йому положень ст. 60 СК України засвідчив, що спірна квартира придбається відповідачкою ОСОБА_2 за власні кошти. З урахуванням викладеного, судом не встановлено підстави для визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим вона не може бути предметом поділу між подружжям.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в поряду спадкування; набуте на час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Судом встановлено, що згідно акту приймання передачі новозбудованого майна від 01.02.2019р. ТОВ «БУДСМАРТ» передало ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_8 .

Підставою для державної реєстрації права власності на квартиру, загальною площею 27 кв.м. за адресою: АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , 05.06.2020 за ОСОБА_2 є договір інвестування в будівництво, серія та номер 198/2, виданий 20.06.2018р., про що свідчить копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Також суд звернув увагу на те, що ОСОБА_2 до суду надана копія заяви ОСОБА_1 від 26.06.2018 року, згідно якої йому відомо про те, що його дружина ОСОБА_2 купує квартиру у будинку, який розташований по АДРЕСА_9 (будівельна адреса квартири: АДРЕСА_11 ). Цією заявою ОСОБА_1 підтвердив, що вищевказану квартиру дружина купує за власні кошти. Зміст статті 60 Сімейного кодексу України йому роз`яснено нотаріусом. Право власності на квартиру він не має та звертатися до суду про визнання права власності не буде. Заява посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуліною Л.А.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції, з`ясувавши всі обставини справи, надані сторонами докази прийшов до обґрунтованого та законного висновку про відмову у задоволені позову, оскільки ОСОБА_2 купила спірну квартиру за власні кошти.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, щоспірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на яку зареєстрована квартира, відповідачем суду не надано, а нотаріальна заява, яка не містить відомості про предмет спору, не є доказом у вказаній справі є безпідставними, оскільки із заяви ОСОБА_1 від 26.06.2018 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуліною Л.А. вбачається, що ОСОБА_1 відомо, що дружина ОСОБА_2 купує квартиру у будинку, який розташований по АДРЕСА_9 (будівельна адреса квартири: АДРЕСА_11 ) за власні кошти. Крім того нотаріусом йому було роз`яснено зміст статті 60 СК України, а тому ОСОБА_1 право власності на зазначену квартиру не має.

Доводи про те, що договір пайової участі у будівництві спірного об`єкту нерухомості укладався не в інтересах сім`ї спростовується наданими до суду доказами, а саме квитанціями про сплату коштів на рахунок ТОВ «БУДСМАРТ» також є безпідставними у відповідності до встановлених обставин та наданих доказів того, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 03 лютого 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда