ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/4503/21 Номер провадження 22-ц/814/193/23Головуючий у 1-й інстанції Грінчук О.П. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.,

секретар: Гречка Є.В.,

за участі: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляцйною скаргою ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ в натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом в якому просила виділити їй у власність частку у розмірі 30/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 122,5 кв.м, жилою площею 50,3 кв.м, який складається з: жила кімната №1-3, площею 13,0 кв.м, жила кімната №1-4, площею 10,8 кв.м, жила кімната №1-5, площею 10,7 кв.м; жила кімната №1-6, площею 8,9 кв.м, жила кімната №1-7, площею 6,9 кв.м, ванна кімната №1-2, площею 12,6 кв.м, кухня №1-9, площею 13,4 кв.м, коридор №1-10, площею 9,6 кв.м, а також надвірні будівлі: літня кухня літ. «В», два сараї літ. «Г» і «К», льох літ. «Ж», огорожі №3, 4, 5, 6, 7, зливна яма № 4; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 30/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона є власником 30/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Інші 70/100 частин належали ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті Другою Харківською міською нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №339/2014. Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є її онук ОСОБА_4 , який у встановлений законом строк та спосіб прийняв спадщину, подавши відповідну заяву, але свідоцтво про право на спадщину не отримав та право власності на спадкове майно не зареєстрував.

Вказувала, що станом на день звернення до суду з позовом право власності відповідача на 70/100 частин спірного житлового будинку залишається не зареєстрованим, однак це не впливає на зміст його права власності.

Згідно договору про встановлення порядку користування конкретними частинами будинку та надвірними будівлями, посвідчений державним нотаріусом Другої ХДНК Мороз Г.І., реєстровий номер №1-4652 від 14 жовтня 1991 року між колишніми співвласниками домоволодіння, а саме між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно до якого у користування ОСОБА_6 перейшов житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 50,30 кв.м. який складається із п`яти житлових кімнат, кухні, сіней, а також надвірні будівлі: літня кухня, два сараї, льох, вбиральня, огорожі, зливна яма, замощення, а у користування ОСОБА_5 перейшов житловий будинок літ. «Б-1», 58,6 кв.м., який складається із чотирьох житлових кімнат, кухні, два коридори, сіни, а також надвірні будівлі: літня кухня, льох, вбиральня, огорожа. Зазначала, що станом на день звернення до суду з позовом житлова площа будинку літ. «А-1» та літ. «Б-1» не змінилася, а самовільні побудови, перепланування та споруди відсутні.

Згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна встановлено, що технічно можливо поділити по фактичному користуванню житлові будинки літ. «А-1» та літ. «Б-1» з надвірними будівлями на два окремих об`єкти нерухомого майна.

Таким чином, оскільки частки співвласників не змінювалися, об`єкти самочинного будівництва відсутні, вважала, що у даному випадку наявні підстави та технічна можливість виділу частки позивача у натурі, як окремого об`єкта нерухомого майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виділ в натурі частки із майна, що перебуває у спільній частковій власності задоволено.

Виділено частку ОСОБА_1 у розмірі 30/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 122.5 кв.м., жилою площею 50.3 кв.м., який складається із: жила кімната №1-3 площею 13.0. кв.м, жила кімната №1-4 площею 10.8 кв.м, жила кімната №1-5 площею 10.7 кв.м, жила кімната №1-6 площею 8.9 кв.м, жила кімната №1-7 площею 6.9. кв.м, ванна кімната №1-2 площею 12.6 кв.м, кухня №1-9 площею 13.4 кв.м, коридор №1-10 площею 9.6 кв.м, а також надвірні будівлі: літня кухня літ. «В», два сараї літ. «Г» і «К», льох літ. «Ж», огорожі №3, 4, 5, 6, 7, зливна яма №4, з можливістю присвоєння нової поштової адреси.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 30/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5629 грн. 04 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила рішення місцевого суду скасувати, а у задоволенні позову слід відмовити.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що місцевим судом не взято до уваги, що довідка № 23-06 від 23.06.2921 року та висновок експерта № 23/06-2021/1 від 23.06.2021 року з інвентаризації нерухомого майна щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна складені на підставі фактичного користування власниками майна без урахування розміру ідеальних часток співвласників.

Окрім того, вказує, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту побудови та перепланування будинку, а саме: переобладнання сіней під кухню, приміщення кухні під ванну кімнату (приміщення № 1-2) та побудови прибудови літ «а2», та прибудови мансардного поверху літ. «Ам» восени 1992 року, а також факту погодження між власниками вказаних переобладнань.

Зазначає, що нормами чинного законодавства чітко врегульовано питання поділу об`єктів нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна. З урахуванням викладеного самочинно збудовані та переобладнані приміщення не можуть входити до складу частки майна, яке просить виділити позивач.

У серпні 2022 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Учасники судового процесу були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи шляхом надсилання судових повісток на їх електронні адреси.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Огнієнко Б.С. просив апеляційну скаргу ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення? а рішення місцевого суду без змін.

16.11.2022 року від ОСОБА_7 який діє в інтересах ОСОБА_4 надійшло клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції з власними технічними засобами.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2023 року клопотання ОСОБА_7 який діє в інтересах ОСОБА_4 було задоволено та призначено проведення судового засідання 23.02.20213 року на 11 год. 40 хв. в режимі відеоконфернції.

23.02.2023 року від ОСОБА_7 який діє в інтересах ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю на слідчих діях.

Проте, доказів на підствердження вказаного клопотання суду не надано.

Апеляційний суд вважає, що клопотання не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд у справі №361/8331/18 в постанові від 01 жовтня 2020 року.

Окрім того, слід зазначити, що у відповідача ОСОБА_4 є ще один представник ОСОБА_3 , яка не позбавлена можливості брати участь у розгляді вказаної справи. Доказів на припинення повноважень на представництво ОСОБА_4 суду не надано.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про розгляд апеляційної скарги без участі ОСОБА_7 який діє в інтересах ОСОБА_4 .

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_4 приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 30/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування від 22.05.1996, посвідченого державним нотаріусом Другої ХДНК Мороз Г.І., реєстровий номер №2-5008.

Власником інших 70/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті якої Другою Харківською міською нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №339/2014. з матеріалів якої вбачається, що ОСОБА_4 (онук померлої) звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Також місцевим судом встановлено, що ОСОБА_4 належним чином прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 та є її єдиним спадкоємцем.

Водночас, матеріали спадкової справи не містять даних про отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності.

Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Зазначений правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові №355/340/17-ц від 15.07.2020.

Згідно договору про встановлення порядку користування конкретними частинами будинку та надвірними будівлями, посвідчений державним нотаріусом Другої ХДНК Мороз Г.І., реєстровий номер №1-4652 від 14 жовтня 1991 року між колишніми співвласниками домоволодіння, а саме між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно до якого у користування ОСОБА_6 перейшов житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 50,30 кв.м. який складається із п`яти житлових кімнат, кухні, сіней, а також надвірні будівлі: літня кухня, два сараї, льох, вбиральня, огорожі, зливна яма, замощення, а у користування ОСОБА_5 перейшов житловий будинок літ. «Б-1», 58,6 кв.м., який складається із чотирьох житлових кімнат, кухні, два коридори, сіни, а також надвірні будівлі: літня кухня, льох, вбиральня, огорожа. Згідно Довідки №23-06 від 23.06.2021 ФОП ОСОБА_8 всі вказані вище переобладнання та побудови були виконані до 05.08.1992, які згідно постанови Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №623/214/17 та листа Міністерства юстиції України від 23.02.2016 №8.4-35//18/1 не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Самовільні побудови, перепланування та споруди відсутні.

Задовольняючи позов місцевий суд виходив з того, що оскільки частки співвласників не змінюються, об`єкти самочинного будівництва відсутні, існує технічна можливість виділу частки позивача у натурі, як окремого об`єкта нерухомого майна, тому в даному випадку наявні підстави для здійснення такого поділу.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком місцевого суду з наступних підстав.

Згідно ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити,зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася, зокрема, на договір учасників спільної часткової власності на жилий будинок про встановлення порядку користування конкретними частинами будинку та надвірними будівлями укладеного 14.10.1991 року між колишніми співвласниками спірного домоволодіння.

Місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що вданому випадку юридична доля поліпшень, зроблених одним із співвласників у спільному майні, підлягає визначенню згідно із положеннями частини 4 статті 357 ЦК України, за змістом якої співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

У разі, якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди зробив у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, він набуває право власності на таку добудову (прибудову) виключно, якщо це не порушує прав інших співвласників. (ч. 3 ст. 357 ЦК)

Наведені правила частини третьої статті 357 ЦК України стосуються випадків, коли внаслідок здійснених поліпшень спільного майна співвласник вимагає від інших співвласників збільшення своєї частки у цьому майні. Такі поліпшення повинні стосуватися як частки співвласника, який бажає збільшення його частки, так і іншого (усіх інших) співвласника (співвласників) спільного майна. При цьому обов`язковим для такого збільшення є дотримання співвласником передумов, визначених цією статтею, зокрема таких: поліпшення спільного майна не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Якщо ж поліпшення здійснено тільки у частці одного співвласника шляхом добудови (прибудови) та не торкаються іншої частки у спільному майні, то застосовуються положення частини четвертої статті 357 ЦК України, відповідно до якої не відбувається зміна розміру часток співвласників у спільному майні та не вимагається обов`язкової згоди інших співвласників на таку перебудову за умови, що вона не порушує їхніх прав та здійснена із дотриманням встановленого законом порядку.

За приписами частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Зазначений правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові №537/3321/17 від 28.08.2019.

Місцевим судом вірно встановлено, що оскільки всі переобладнання та добудови (перебудови) були здійснені співвласником будинку літ. «А-1» (частка 30/100) виключно в межах своєї частки та за свій рахунок, й не стосуються частки іншого співвласника (частка 70/100), співвласника будинку літ. «Б-1», то у такому разі не відбувається зміна розміру часток співвласників.

Згідно висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна №23/06-2021 від 23.06.2021 вбачається технічно можливим виділити в натурі частки із об`єкта нерухомого майна, зокрема 30/100 його частин, які є відокремленими, та мають окремий вихід.

Отже, з урахуванням наявності технічної можливості щодо виділу частки майна позивача у спільній частковій власності в результаті чого буде утворено два окремих об`єкта нерухомого майна, виділ частки позивача відповідатиме наведеним положенням законодавства.

Порядок присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомого майна регламентується Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунальної сфери України від 18 червня 2007 року за №55, та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 06.07.2007 року за № 774/14041, яка визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу розрахунку часток житлових будинків, будівель споруд, іншого нерухомого майна, окрім земельних ділянок. Відповідно п.2.2. вищезазначеної Інструкції поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна проводиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Спори щодо поділу об`єктів нерухомого майна вирішуються в судовому порядку (п.2.7). Відповідно, після поділу будинку (будівлі, споруди) та утворення самостійних об`єктів їм має бути присвоєна органом місцевого самоврядування окрема адреса.

Враховуючи вищевикладене місцевий суд дійшов вірного висновку, що оскільки частки співвласників не змінювалися, об`єкти самочинного будівництва відсутні, існує технічна можливість виділу частки позивача у натурі, як окремого об`єкта нерухомого майна, то в даному випадку наявні підстави для здійснення такого виділу.

Належних та допустимих доказів щодо порушення права відповідача на володіння та розпорядження своєю часткою майна суду не надано.

Місцевим судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що при такому виділі частки майна позивача у спільній частковій власності розмір часток співвласників не змінюється.

Враховуючи викладене місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що самочинно збудовані та переобладнані приміщення не можуть входити до складу частки майна, яке просить виділити позивач не заслуговують на увагу, оскільки всі вказані позивачем переобладнання та побудови були виконані до 05.08.1992, які згідно постанови Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №623/214/17 та листа Міністерства юстиції України від 23.02.2016 №8.4-35//18/1 не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію та не є самочинним будівництвом.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності самочинного будівництва не заслуговують на увагу та спростовуються доказами які наявні в матеріалах справи.

Слід також зазначити, що оскільки при такому виділу частки із майна ОСОБА_1 , частки співвласників не змінюються, відсутні підстави вважати, що майнові права ОСОБА_4 порушені.

Доводи апеляційної скарги, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, висновків суду не спростовують та на правильність постановленого рішення не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.259, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_4 - залишити без задоволенення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Л.М. Хіль

Судді Г.Л. Карпушин

Т.В. Одринська