Справа № 443/144/22 Головуючий у 1 інстанції: Равлінко Р.Г.
Провадження № 22-ц/811/2723/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника відповідача Кобко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року в складі судді Равлінка Р.Г. в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-

встановив:

У січні 2022 року представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Таргоній В.М. звернувся до суду з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, просив стягнути з відповідача на користь позивачів по 200 000, 00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди кожному.

Вимоги обґрунтовані тим, шо 13.06.2021 на переїзді залізничної станції Бориничі, локомотив 2М62-0999, сполученням (Харків - Рахів), під керуванням машиніста ОСОБА_3 , скоїв наїзд на ОСОБА_4 , яка від отриманих травм померла. 14.06.2021 за фактом настання цієї події внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000387 та розпочато досудове розслідування. Власником локомотиву 2М62-0999, є виробничий підрозділ «Локомотивне депо Львів-Захід», регіональної філії «Львівська залізниця», акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі АТ "Укрзалізниця"), а ОСОБА_3 працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Львів-Захід», регіональної філії «Львівська залізниця», АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніст тепловоза з 28.08.2010 по теперішній час, що підтверджується листом-відповіддю на адвокатський запит від АТ "Укрзалізниця" від 17.09.2021.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діти загиблої ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження позивачів, отже вони втратили рідну матір. Внаслідок смерті матері, позивачі позбавлені можливостей отримувати допомогу та підтримку від неї, які відновлені у будь-який спосіб бути не можуть. Крім цього, вони втратили і можливість життєвого зв`язку з матір`ю протягом майбутнього життя, для позивачів була важливою порада та підтримка матері. ОСОБА_1 є інвалідом другої групи з дитинства, що підтверджується її пенсійним посвідченням, їй важко самостійно забезпечувати своє життя, для неї важливим було отримувати фізичну допомогу та моральну підтримку від матері. ОСОБА_1 в селі дуже важко влаштуватися на роботу та забезпечувати себе самостійно, оскільки їй рекомендована легка підсобна праця з неповним робочим днем, тому її матір, ОСОБА_4 , піклувалася про свою дочку, матеріально забезпечувала, брала на себе всі обов`язки по господарству. Позивачі проживали з матір`ю, спілкувались з нею, та були близькими.

Крім додаткових зусиль для організації свого життя, вони відчувають страждання та біль пов`язані з втратою рідної матері, можливістю побачити її, почути материнський голос. Смерть ОСОБА_4 була різкою та несподіваною для позивачів, адже ніяких передумов її смерті не було, що додає їм моральних страждань.

Таким чином, позивачі втратили найближчу людину, свою матір, були позбавлені підтримки, любові та допомоги. Вимушені зміни в житті ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є дуже тяжкими, вони втратили рідну матір, людину яка їх виростила і виховала, яку вони безмежно любили.

Враховуючи те, що позивачів та загиблу об`єднували тісні стосунки, вони отримували підтримку і допомогу від загиблої, ОСОБА_1 , як інваліду, дуже важко самостійно забезпечувати своє життя, ОСОБА_2 , змушений перекласти на себе всі обов`язки по господарству та матеріальному забезпеченню своєї сестри, а також те, що смерть ОСОБА_4 повністю змінила життя позивачів у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, звернулися до суду із даним позовом, який просили задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди завданої смертю фізичної особи - задоволено частково.

Стягнуто з акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп.

Стягнуто з акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави судовий збір в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн 00 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач АТ "Українстка залізниця", в особі представників В.Галаса, І.Панат, подавши апеляційну скаргу, вважають рішення необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначають, що відшкодування моральної шкоди у сумі 200000,00 грн. є безпідставним та надмірно великим враховуючи обставини в яких знаходиться держава Україна та сама АТ «Українська алізниця», зокрема.

Звертають увагу, що в оскаржуваному рішенні суд зазначає, що причиною нещасного випадку на залізниці ймовірно могла стати особиста необережність ОСОБА_4 та нехтування нею правилами безпеки на залізничному транспорті.

Зокрема, покликаючись на Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, зазначають, що у постанові слідчого про закриття кримінального провадження зазначено, що ОСОБА_4 перебігала колію у невстановленому місці, і не реагувала на звукові сигнали великого гучності локомотиву.

Зважаючи на закриття кримінального провадження, вини машиніста у спірній ДТП не встановлено, крім цього, відсутність у машиніста потяга технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

Таким чином, враховуючи, що потерпіла усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, відсутність вини машиніста та обставини непереборної сили, необхідно дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, тобто обов`язок відшкодовувати моральну шкоду покладається лише на винни осіб.

Також, покликаючись на роз`яснення надані у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні має бути відмовлено.

Звертають увагу, що судом першої інстанції не було встановлено неправомірних дій зі сторони відповідача.

Зазначають, що оскаржуване рішення не містить мотивів, з яких суд виходив визначаючи моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн.

Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена, а позивачі достатньо не обґрунтували наявність такої, не навели критеріїв з яких вони виходили, визначаючи розмір моральної шкоди, не надали висновків психологічної експертизи з цього приводу.

Суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин ч. 2 ст. 1193 ЦК України, за якою груба необережність потерпілого, яка сприяла виникненню або збільшенню шкоди є підставою для зменшення розміру належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування або для відмови у відшкодуванні.

Звертають увагу на судову практику у схожих правовідносинах та вважають, що суд першої інстанції порушив розумний баланс між публічним і приватним інтересом, який забезпечується принципом пропорційності.

Окремо зазначають, що суд допустив порушення Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, що має наслідком необхідність сплати відповідачем при виплаті моральної шкоди 18 % податку на доходи фізичних осіб та 1,5 % військового збору.

Крім цього, у зв`язку з військовою агресією російської федерації та введенням на території України воєнного стану, АТ «Укрзалізниця» працює у посиленому режимі, всі можливі кошти товариства йдуть на забезпечення безперебійної та стабільної роботи товариства та безкоштовну евакуацію громадян з окупованих територій.

Просять скасувати рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Відшкодувати відповідачу понесені судові витрати. У разі ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог врахувати вимоги Податкового кодексу України та військову агресію російської федерації.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів Таргоній В.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, при цьому просить розгляд справи проводити у відсутність позивачів та їх представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Кобко О.Л. на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволеннявраховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, відтак, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від наявності його вини, тому перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки

У цьому контексті суд врахував правову позицію висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).

Разом з цим, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

При цьому, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки під час розгляду справи судом не встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілої ОСОБА_4 або непереборної сили, тому наявні підстави для відшкодування моральної шкоди дітям загиблої.

Вирішуючи питання розміру грошового відшкодування моральної шкоди, судом враховано вимоги розумності і справедливості, а також те, що смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Судом встановлено, що смерть ОСОБА_4 сталася внаслідок її необережності, а саме порушення загиблою Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Разом з цим, відсутність вини водія тепловоза, закриття кримінального провадження за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачам моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини), а в судовому засіданні не було встановлено, що смерть ОСОБА_4 наступила в результаті непереборної сили та умислу потерпілої.

Таким чином, оскільки смерть матері позивачів спричинена також у зв`язку із поведінкою загиблої ОСОБА_4 , яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння та переходила колію перед тепловозом, суд дійшов висновку, що хоча потерпіла, перебуваючи в такому стані, очевидно знаючи про небезпечність перебування на пероні залізничного переїзду та не реагуючи на попереджувальні сигнали великої та малої гучності, все ж таки належним чином не усвідомлюла всієї навколишньої обстановки, але певна частини вини у випадку, який стався, є і в діях останньої, тому враховуючи положення частини 2 статті 1193 ЦК України та те, що завдана позивачам моральна шкода безпосередньо пов`язана з втратою матері, внаслідок чого вони зазнали та продовжують зазнавати душевних страждань, що відобразилось на їх психоемоційному стані, а розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення можливості відновити втрачену психологічну рівновагу та не бути джерелом збагачення останньої за рахунок відповідача, суд стягнув на користь позивачів по 100 000 грн кожному, задовольнивши частково позовні вимоги.

Також суд врахував, що позивачка ОСОБА_1 є інвалідом другої групи з дитинства, ступінь вини загиблої, військову агресію російської федерації та те, що АТ «Укрзалізниця» є єдиним та надійним національним перевізником у країні, значні кошти компанії спрямовані на ремонт, евакуацію та вивезення населення з під-обстрілів, а всі можливі кошти товариства йдуть на забезпечення безперебійної стабільної роботи товариства та безкоштовну евакуацію громадян з окупованих територій.

При цьому, суд не прийняв до уваги покликання сторони відповідача на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 532/1374/18, оскільки предметом розгляду у такій були інші правовідносини.

Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Таким чином, відсутність складу адміністративного чи кримінального правопорушення у кожному разі не є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування, зокрема моральної шкоди.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 14.06.2021 виданого виконавчим комітетом Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 63 роки про що зроблено відповідний актовий запис № 262 (а.с. 13).

Зазначене підтверджується і довідкою Ходорівської міської ради від 14.06.2021 №262. Мсіце смерті зазначено с. Бориничі Жидачівського району Львівської області (а.с. 14).

В свою чергу, у матеріалах справи наявний Акт службового розслідування аварії від 18.06.2021, затверджений в.о. начальника виробничого структурного підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень», з якого встановлено, що 13.06.2021 машиністом електровоза ОСОБА_3 , для попередження наїзду на потерпілу ОСОБА_4 було застосовано термінове гальмування та подавалися звукові сигнали великої гучності. Порушень в управлінні автогальмами вантажного поїзда не виявлено. При огляді тепловоза 2М62 № 999 встановлено, що автогальмівне обладнання, сигнали великої та малої гучності у справному стані. Комісія по розслідуванню випадку аварії допущеної 13.06.2021 о 08 год 55 хв на 50 км ПКЗ станції Бориничі встановила, що вини працівників регіональної філії «Львівська залізниця» у даному випадку немає (а.с. 71-73).

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_7 та ОСОБА_3 від 13.06.2021, ОСОБА_3 слідуючи поїздом №16 на ст. Бориничі 51 км, 3 пк застосовував термінове гальмування через те, що залізничну колію перебігала літня жінка, яка не реагувала на звукові сигнали, однак не вдалося попередити наїзд (а.с. 75).

Згідно із письмовими поясненнями в.о. начальника станції Бориничі Львівської дирекції залізничних перевезень Сокальчук М.В., в добу 13.06.2021 перебуваючи на денному чергуванні, вийшов зустрічати поїзд №16 ОСОБА_3 на переїзді побачив двох жінок, які намагалися перейти колію перед поїздом. На сигнали машиніста не реагували. Після застосування машиністом гальм, першій жінці вдалося перейти колію, друга не уникла контакту з поїздом і була смертельно травмована. Після зупинки поїзда, тіло потерпілої знаходилося приблизно 30-35 м від переїзду в сторону Ходорва на першій колії (а.с. 76).

Слідуючи довідці ВП «Локомотивне Депо Львів-Захід» від 13.06.2021 розшифровки швидкостемірної стрічки поїзда №16 вагою 840 т, 52 осей, лок-в 2М62-0999 швидкостемір №58479 дата 13.06.2021 машиніст Самарін, дільниця Львів-Ів. Франківськ, поїзд №16 відправився із станції Львів о 08 год 04 хв. На 51 км 3 пк ст. Бориничі 08 год 57 хв зафіксоване термінове гальмування при швидкості 78 км/год з розрядкою гальмівної мережі до «0» (а.с. 77).

Згідно із Актом огляду тепловоза 2М62-0999 від 14.06.2021, автогальмівне обладнання тепловоза в справному стані; звукові сигнали великої та малої гучності в справному стані; буферні ліхтарі та прожектор справні; дефектів кузова тепловоза не виявлено (а.с. 78).

Відповідно до протоколу оперативної наради при в.о. начальника дирекції від 18.06.2021 № 302 випадок травмування сторонньої особи на залізничному транспорті завданий рухомим складом залізничного транспорту, що переміщався згідно вимог розділу ІІ п. 16 Додатку до положення про класифікацію транспортних подій на залізничному транспорті, що затверджене наказом МІУ від 03.07.2017 № 235, класифіковано як аварію, та згідно пункту 6.4 Тимчасового порядку службового розслідування транспортних подій в Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» та віднесено за «іншими» (а.с. 79-80).

З Акту від 13.06.2021 встановлено, що на станції Бориничі на переїзді 51 км (50+295) поїздом № 16 було скоєно наїзд на людину. Перевіркою встановлено, що звукова та світлофорна сигналізація працювала справно. Видимість переїзних світлофорів відповідає встановленим вимогам (а.с. 83).

Відповідно до протоколу оперативної наради під головуванням заступника начальника локомотивного депо Львів-Захід від 16.06.2021, вини машиніста ОСОБА_3 у випадку транспортної події, допущеної 13.06.2021 під час слідування поїзда № 16 не вбачається (а.с. 84).

Згідно із повідомленням про нещасний випадок невиробничого характеру на станції Бориничі 13.06.2021 о 08 год 55 хв машиніст поїзда № 16 Харків - Рахів (2М62 №0999 ТЧ-1 Львів- Захід, ТЧМ-1 Самар) на станції Бориничі застосував екстренне гальмування для запобігання наїзду на жінку, яка перед наближенням поїзда переходила через колію №1, на сигнали великої гучності не реагувала. Наїзду уникнути не вдалося, внаслідок чого сторонню жінку травмовано смертельно (а.с. 85).

Постановою від 30.11.2021 кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000387 від 14.06.2021, розпочате за фактом загибелі ОСОБА_4 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України (а.с. 47-50).

Також, з матеріалів справи встановлено, що загибла внаслідок наїзду поїзду ОСОБА_4 була матір`ю позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Так, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 29.01.1997 виданого Чорноострівською сільською радою Жидачівського району Львівської області ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 про що зроблено відповідний актовий запис № 3, її батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (а.с. 15).

Згідно із посвідченням державної соціальної допомоги серія НОМЕР_3 від 16.08.2017 ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства ІІ група (а.с. 22-23).

ІІ група інвалідності з дитинства позивачки ОСОБА_1 також підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 10 ААВ №871202 виданої Галицькою Міжрайонною МСЕК (а.с. 24-25).

Відповідно до свідоцтва про народження від 21.06.1980 виданого Чорноострівською сільською радою позивач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 про що зроблено відповідний актовий запис № 22, батьками записані ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (а.с. 18).

Колегія суддів виходить з того, що зазначені фактичні обставини справи, а також ті, які вбачаються із постанови слідчого від 30.11.2021, яка ніким не оскаржувалася, як такі, що визнаються учасниками справи, доказуванню не підлягають.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивачі, фактично такі зводять до того, що смертю ОСОБА_4 , яка загинула внаслідок зіткнення із поїздом, їм завдано моральної шкоди, тому відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки, повинен відповідати за пред`явленими вимогами.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що не погоджуючись із оскаржуваним рішенням представники відповідача покликаються в апеляційні скарзі на судову практику, яка, на їх думку, свідчить про значно менші розміри відшкодування моральної шкоди в аналогічній категорії справ, тобто, на перший погляд, фактично заперечують та просять про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди (у такий спосіб визнаючи хоч часткову, але підставність позовних вимог), який визначений судом першої інстанції, при цьому, в інших своїх доводах, які власне виключають зазначене, доводять про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки стверджують про відсутність, на їх думку, моральної шкоди та доказів, які б її підтверджували.

Колегія суддів виходить з того, загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Таким чином, перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Іншими словами, колегія суддів погоджується із тим, що сам лише факт загибелі матері позивачів, яка наступила у зв`язку із наїздом потяга, як джерела підвищеної небезпеки, спричинив останнім моральні страждання, як дітям, що є встановленим та за жодних обставин не може бути спростованим, відтак протилежні доводи сторони відповідача є безпідставними.

Згідно з інформацією АТ «Укрзалізниця» від 17 вересня 2021 року за № ЦЦТех-08/305, локомотив 2М62-0999 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Львів-Захід» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_3 працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Львів-Захід» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста тепловоза з 28.08.2010 по теперішній час (а.с. 8).

Пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено як один із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Моральна шкода, відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів виходить з того, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що у відповідній частині спростовує доводи апеляційної скарги.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).

В свою чергу, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається.

До таких належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер.

Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 червня 2019 року у справі № 461/8496/15-ц, провадження 14-154цс19.

Поряд з цим, аналізуючи встановлені обставин справи та надані сторонами докази, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що факту свідомого порушення потерпілою ОСОБА_4 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, не встановлено.

Зокрема, АТ «Українська залізниця» не наведено будь-яких даних, які б свідчили, про умисел ОСОБА_4 щодо настання події зі смертельним наслідком для себе, як і не наведено обставин непереборної сили.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить висновку, що відсутність вини машиніста та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача, як особу у володінні якої перебуває локомотив 2М62-0999 від обов`язку відшкодувати позивачам моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від вини потерпілого.

Таким чином, у даній справі не встановлено, що подія зі смертельним наслідком, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , стала наслідком умислу ОСОБА_4 чи непереборної сили, тому наявні підстави для відшкодування моральної шкоди дітям загиблої.

Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови).

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Як зазначено вище, у результаті наїзду потягу на ОСОБА_4 , що мало наслідком спричинення її смерті, позивачам заподіяна моральна шкода, пов`язана із загибеллю рідної для них людини, що потягло за собою тяжкі вимушені зміни у їх житті, діти втратили матір.

При цьому, позивачка ОСОБА_1 є інвалідом другої групи з дитинства.

Зазначені обставини дійсно істотно змінюють життя позивачів, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому з віком додаткові зусилля з їх сторони на організацію свого життя та його матеріальне забезпечення.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

В свою чергу, частиною 2 статті 1193 ЦК України встановлено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно врахував, що смерть мами позивачів спричинена, у тому числі, у зв`язку з її особистою необережністю, оскільки однією з причин загибелі ОСОБА_4 є недотримання Правил безпеки громадян на залізничному транспорті.

Таким чином, особиста необережність загиблої обґрунтовано врахована місцевим судом, як підстава для зменшення розміру морального відшкодування про яке просив позивач та задоволена на рівні 200 000,00 грн., з розрахунку по 100 000,00 грн. кожному із позивачів (дітей).

Окремо колегія суддів зазначає, що судова експертиза призначається у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Висновок експерта є одним із видів доказів і має відповідати критеріям належності і допустимості доказів. Тому розглядаючи клопотання про призначення експертизи суд має його задовольнити саме у випадку, якщо обставини, про з`ясування яких заявлене клопотання, мають значення для справи та якщо їх з`ясування потребує спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо та лише для встановлення даних, які входять в предмет доказування у справі.

Статтею 105 ЦПК України визначено підстави за наявності яких призначення судом експертизи є обов`язковим.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Жук проти України" (Заява №45783/05) від 21.10.2010 р. (пункт 25) Суд нагадує, що принцип процесуальної рівності сторін, один із елементів більш широкої концепції справедливого судового розгляду, вимагає, щоб кожній стороні надавалась розумна можливість представляти свою позицію за таких обставин, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище по відношенню до протилежної сторони. Це, в принципі, означає надання сторонам судового процесу можливості ознайомитись з усіма пред`явленими доказами і зауваженнями та прокоментувати їх, навіть якщо вони надані незалежним представником державної юридичної служби з метою здійснення впливу на рішення суду.

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.

У контексті зазначаного колегія суддів виходить з того, що з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, для встановлення обсягу моральних страждань позивачів, відповідач не звертався, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Що стосується покликань в апеляційній скарзі на те, що з 23 травня 2020 року набрали чинності зміни до Податкового кодексу України (далі - ПК України) щодо оподаткування доходів податком на доходи фізичних осіб, внесені Законом України від 16 січня 2020 року 466-ІХ "Про внесення змін до ПК України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", то дійсно зміни були внесені до ст. 164.2.14 ПК України щодо оподаткування на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди.

У зв`язку з цим, апелянт просить суд при винесенні рішення у даній справі врахувати вищевказані зміни в податкове законодавство та визначити порядок його виконання із врахуванням обов`язку відповідача щодо сплати податків із сум, що стягуються на користь позивача.

При цьому, згідно із підпунктом "а" п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст.164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Отже, чинним податковим законодавством дійсно передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необхідності включення до оподатковуваного доходу платника податків відшкодування моральної шкоди у розмірі визначеному рішенням суду який перевищує чотирикратну мінімальну заробітну плату у контексті спірних правовідносин, є суб`єктивним трактуванням апелянтом норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Зокрема, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо мотивованої оцінки доводів сторін, наданих ними доказів, норм права, які суд застосував та мотивів їх застосування, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 березня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк