Номер провадження: 22-ц/813/4144/23
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Пузанова Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,

суддів: Орловської Н.В.,

Приходько Л.А.,

секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 , від імені якого діє ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ІДЕАЛ» про визнання дій противоправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_3 , від імені якого діяв адвокат Новак Роман Геннадійович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ІДЕАЛ», про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачеві на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , яка знаходиться на сімнадцятому поверсі в тому ж будинку.

Посилаючись на те, що без його дозволу, погодження із ОСББ та отримання дозволу компетентних органів на перепланування, в коридорі загального призначення на сімнадцятому поверсі в будинку АДРЕСА_3 відповідач облаштував тамбур, який складається із суцільної цегляної перегородки з металевими дверима, чим створив для нього перешкоди у користуванні спільним майном, позивач просив суд визнати дії ОСОБА_1 по влаштуванню тамбура в коридорі загального призначення протиправними та зобов`язати його усунути перешкоди у користуванні приміщенням спільної сумісної власності багатоквартирного будинку коридором загального призначення на сімнадцятому поверсі в будинку АДРЕСА_3 , шляхом демонтування самочинно збудованої цегляної перегородки з металевими дверима.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Суд вирішив питання щодо розподілу судових витрат, стягнувши із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 1 816 грн; витрати по сплаті за проведення експертизи в розмірі 6 864 грн; на професійну правничу допомогу у розмірі 22 676,17 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн у зв`язку зі сплатою додаткової винагороди (гонорар успіху).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лебедєв Олександр Вікторович, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів скарги зазначив, що розглянувши справу у відсутність відповідача, який з 12 березня 2022 року знаходиться поза межами країни, не міг бути присутнім на судових засіданнях та не отримував судові повістки про виклик до суду, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке згідно з пунктом третім частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення апеляційним судом.

Скаржник вказав на те, що на його думку, суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, а саме: не з`ясував в чому саме полягає порушення прав позивача, та не взяв до уваги, що квартира АДРЕСА_4 , яка належить позивачеві, знаходиться поверхом нижче, ніж квартира відповідача, яким здійснено облаштування тамбура в коридорі, та який за власний рахунок здійснив ремонт на сімнадцятому поверсі в будинку АДРЕСА_3 .

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Новак Р.Г. викладені в ній доводи не визнав, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін та судові витрати покласти на відповідача. Долучив до відзиву на апеляційну скаргу заяву про розподіл судових витрат та документи на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи, а також надіслання відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача- адвоката Лебедєва О.В. та представника позивача- адвоката Новака Р.Г., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що перепланування відповідачем загального коридору на 17 поверсі в будинку АДРЕСА_3 шляхом улаштування тамбура , який складається із суцільної цегляної перегородки з металевими дверима, було здійснено з порушенням встановленого законом порядку та без згоди позивача як співвласника. Відновлення прав позивача полягає в усуненні перешкод на користування спільним коридором шляхом демонтування самочинно збудованої суцільної цегляної перегородки з металевими дверима.

В процесі розгляду справи суд встановив, що позивач є власником квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується технічним паспортом на квартиру, виготовленим КП ОМБТІта РОН станом на 15.09.2011року, свідоцтвом про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , виданим виконавчим комітетом Одеської міської ради 20.10.2011 року та витягом про державну реєстрацію прав від 07.11.2011 року (а. с.9-13, т.1).

Відповідачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_6 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої станом на 28.06.2021 року (а. с. 14-15, т.1).

В коридорі загального призначення на 17 поверсі в будинку АДРЕСА_3 відповідачем, який цього не заперечує, влаштовано тамбур, що складається із суцільної цегляної перегородки з металевими дверима.

Відповідно до висновку експерта № ЕС-2514-1-1918.21 судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі №522/12684/21, складеного 22 листопада 2021 року судовим експертом ТОВ Судова незалежна експертиза України Чорною Ю.П. на замовлення адвоката Новака Р.Г., який діяв від імені ОСОБА_3 , влаштування перегородки у коридорі загального користування 17-го поверху житлового будинку АДРЕСА_3 не відповідає поверховому плану пентхаузу, складеного ТОВ Гражданпроект. Перегородка у коридорі загального користування 17-го поверху житлового будинку АДРЕСА_3 являє собою елемент перепланування житлових будинків. Вільний доступ до шахти димовидалення 800х425 на 17-му поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 , яка відображена на поверховому плані пентхауза, складеного ТОВ Гражданпроект, на момент огляду відсутній. Для того, щоб повернути частину коридору на 17-му поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 в загальне користування та технічно забезпечити безперешкодний доступ до шахти димовидалення будинку, необхідно виконати демонтажні роботи дверного блоку та влаштованої перегородки (а. с.94-112, т.1).

В зв`язку з наведеними обставинами 05.06.2020 року позивачем було надіслано заяву про здійснення фіксації вказаних порушень до: Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради; Головного управління ДСНС України в Одеській області; Приморської районної адміністрації Одеської міської ради; Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ІДЕАЛ».

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ІДЕАЛ» листом від 07.10.2020 року повідомило адвоката Новака Р.Г., що у відповідь на звернення ОСОБА_1 щодо надання дозволу на влаштування тамбура в загальному коридорі на 17 му поверсі було зазначено, що проведення робіт з перенесення дверей можливо виключно за умови дотримання норм чинного законодавства та непорушення прав інших співвласників багатоквартирного будинку. Також зазначено, що у зв`язку зі зверненням позивача ОСББ «ІДЕАЛ» було здійснено обстеження коридору загального користування та направлено на ім`я відповідача заяву щодо неприпустимості порушення прав та законних інтересів інших співвласників багатоквартирного будинку. Крім того, ОСББ «ІДЕАЛ» повідомило про неможливість звернення до суду з вимогою про приведення коридору загального користування в первинне становище в зв`язку з відсутністю фінансових ресурсів.

На адвокатський запит від 29.04.2021року Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 13.05.2021 року надало відповідь про те, що в реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація щодо видачі дозвільних документів на проведення перепланування коридору загального користування з улаштуванням тамбуру. Також, до Управління не надходили документи щодо видачі дозволу на проведення будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_7 .

На адвокатський запит від 29.04.2021 року Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради 17.05.2021року надано відповідь, що дані щодо видачі містобудівних умов та обмежень на проектування об`єкту будівництва/реконструкції квартири АДРЕСА_8 (замовник - ОСОБА_1 ), не значаться.

За інформацією наданою Департаментом з питань звернень громадян Одеської міської ради - при перевірці бази звернень громадян, звернень гр. ОСОБА_1 про отримання дозволу на перепланування коридору загального призначення на 17-му поверсі будинку АДРЕСА_3 , не виявлено.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частиною першою статті 385 ЦК України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку, регулюють Закони України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно зі статтею 1 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку, що фактично було зроблено відповідачем.

Право спільної сумісної власності не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, на відміну від права спільної часткової власності, учасник якої наділений правом вимагати виділення йому в натурі частини майна у володіння та користування (частини друга - четверта статті 358 ЦК України), а також самостійно розпоряджатися своєю часткою (стаття 361 ЦК України).

Проте співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, не тільки володіють та користуються, але й розпоряджаються таким майном за спільною згодою.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що об`єднання зобов`язане забезпечувати дотримання інтересів усіх співвласників при встановленні умов та порядку володіння, користування і розпорядження спільною власністю, розподілі між співвласниками витрат на експлуатацію та ремонт спільного майна, а також припиняти дії третіх осіб, що утруднюють або перешкоджають реалізації прав володіння, користування і розпорядження спільним майном співвласників.

У статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У пункті 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, у редакції постанови Кабінету Міністрів України №1024(1024-2016-п) від 28.12.2016року, яка діє на час звернення позивача до суду та на час розгляду справи судом, власники (наймачі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових приміщень відповідно до статей 100 і 152 Житлового кодексу Української РСР.

Порядок здійснення переобладнання та перепланування жилого приміщення визначено у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі Правила).

Пунктом 1.4.1.наведених Правил визначено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

До елементів перепланування жилих приміщень належать:перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів,прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків (пункт 1.4.3 Правил).

Згідно із пунктом 1.4.5. Правил для одержання дозволу на переобладнання абоперепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар)приміщення за згодою його власника подають до органу місцевогосамоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання абоперепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такідокументи: - копія свідоцтва на право власності або договору найму(оренди) приміщення; - копія поверхових планів, завірених в установленомупорядку; - проект переобладнання або перепланування жилих будинків,жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; - згода власників, співвласників (наймачів) або уповноваженихними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, щоперебувають у їх спільній власності.

Велика Палата Верховного Суду, здійснивши системний аналіз наведених норм права, у постанові від 25.05.2021 року (справа №461/9578/15-ц), виклала свій висновок, який за приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин та відповідно до якого будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно переобладнання чи реконструкції допоміжних приміщень вимагає погодження всіх співвласників.

Для проведення власником приватного житлового фонду переобладнання і перепланування житлових приміщень, зокрема тих, які передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, необхідний дозвіл власника будинку (квартири). На підставі дозволу співвласників на проведення переобладнання і перепланування житлових приміщень власник звертається до виконавчого комітету місцевої ради (пункти 74-78 постанови).

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки перепланування відповідачем загального коридору на 17 поверсі в будинку АДРЕСА_3 , шляхом улаштування тамбуру, який складається із суцільної цегляної перегородки з металевими дверима, було проведено з порушенням встановленого законом порядку та без згоди позивача, як співвласника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ним порушено право останнього та що це право підлягає відновленню шляхом демонтування самочинно збудованої суцільної цегляної перегородки з металевими дверима.

Висновки суду першої інстанції відповідають повно і всебічно з`ясованим обставинам, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженим дослідженими в судовому засіданні доказами, та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, твердження скаржника про те, що висновок суду щодо порушення відповідачем прав позивача як власника квартири АДРЕСА_4 зроблений без врахування того, що ця квартира розташована поверхом нижче, ніж квартира відповідача, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки наведена обставина не підтверджена будь-якими доказами та не має правового значення при вирішенні спору, що виник між сторонами, оскільки перепланування загального коридору, який є допоміжним приміщенням у багатоквартирному житловому будинку, можливе за згодою усіх співвласників, незалежно від місця розташування належних їм на праві власності житлових чи нежитлових приміщень в будинку.

Необґрунтованими колегія суддів вважає доводи скаржника про наявність передбачених пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Так, наведена норма процесуального права передбачає, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на матеріали справи, провадження у цій справі відкрито Приморським районним судом м.Одеси ухвалою від 27 липня 2021 року (а. с. 70, т.1).

Підготовче засідання призначено на 11год. 15 хв. 25.08.2021 року та неодноразово (20.10.2021, 30.11.2021), відкладалося через неявку відповідача, судові повістки якому направлялися судом за його зареєстрованим місцем проживання, однак поверталися без вручення адресату із відміткою про закінчення терміну зберігання.

01 лютого 2022року ОСОБА_1 уклав договір про надання правової допомоги із адвокатом Лебедєвим О.В., який напередодні кожного призначеного судом засідання направляв на адресу суду в електронній формі заяву про відкладення розгляду справи (вперше 01.02.2022 року для ознайомлення з матеріалами справи, а в наступному : 16.03.2022, 26.04.2022, 30.08.2022, 25.10.2022- з посиланням на триваючу широкомасштабну збройну агресію Російської Федерації проти України, введення в Україні військового стану, труднощі в пересуванні. При цьому будь-яке обґрунтування наявності об`єктивних перешкод для явки в судові засідання адвокат не зазначав, а в заяві від 29.08.2022 року повідомив про те, що ОСОБА_1 знаходиться поза межами країни та не може бути присутнім в судовому засіданні (а. с. 146, 155, 164, 180, т.1).

В суді апеляційної інстанції адвокат Лебедєв О.В. свою обізнаність що призначених судом першої інстанції судових засідань не заперечував, доказів, які б підтверджували поважність причин його відсутності в цих засіданнях не надав. Підтвердив, що ОСОБА_1 виїхав з України після укладення з ним договору про надання правової допомоги, а саме: в березні 2022 року, про зміну місця проживання суд не повідомляв.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України, сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням судової повістки і цій особі( частина п`ята статті 130 ЦПК України).

За приписами статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Отже, змінивши місце проживання з березня 2022 року та не повідомивши про це суд, відповідач, який був обізнаний щодо порушеного позивачем в судовому порядку питання та 01 лютого 2022 року уклав з адвокатом Лебедєвим О.В. договір про надання правової допомоги у справі №522/12684/21 за позовом ОСОБА_5 про усунення перешкод та вчинення певних дій, яка розглядається Приморським районним судом м.Одеси, вважається повідомленим про дату, час і місце судових засідань, шляхом направлення судових повісток на його останню відому суду адресу(а. с. 147, т.1).

Що ж стосується неодноразової неявки в судові засідання представника відповідача- адвоката Лебедєва О.В., то не надавши суду належних та достатніх доказів, які б підтверджували поважність причин неявки в судові засідання, він не міг розраховувати на відкладення судових засідань, оскільки відповідно до частини третьої статті 223 ЦПК України, яка регулює питання наслідків неявки в судове засідання учасника справи, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача (його представника), повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Отже, підстави вважати відповідача не повідомленим належним чином про дату, час і місце засідання суду, відсутні, тому положення пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України застосуванню не підлягають.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

Вирішуючи заяву адвоката Новака Р.Г. про розподіл судових витрат, апеляційний суд керується, зокрема статтею 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами та відповідно до положень частини другої статті 141 ЦПК України покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта-шоста статті 137 ЦПК України).

Судові витрати позивача на стадії апеляційного розгляду справи складаються із витрат на професійну правничу допомогу, які йому як в суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного розгляду справи, надавав адвокат Новак Р.Г. на підставі укладеного з Адвокатським об`єднанням Глорія Лекс 03 червня 2020 року договору про надання правничої (правової) допомоги, додаткової угоди №2 до цього договору від 19.12.2022 року та ордера на надання правничої (правової) допомоги, виданого 23.12.2022року.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, які належить понести позивачеві, адвокат Новак Р.Г. надав акт приймання-передачі наданих послуг №99, за наведеним переліком у якому надання правової допомоги в Одеському апеляційному суді полягає: у наданні юридичної консультації з приводу розгляду справи в суді апеляційної інстанції, погодження правової позиції з клієнтом вартістю 500грн; аналізі змісту рішення суду першої інстанції, що є предметом оскарження, вартістю 500грн; складанні відзиву на апеляційну скаргу вартістю 3 000грн; формуванні повного пакету документів та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу вартістю 1 000грн; контроль розгляду справи під час її розгляду в суді апеляційної інстанції ( сайт судова влада, електронний суд, реєстр судових рішень, засоби телефонного зв`язку) вартістю 500грн; поданні до суду заяви про розподіл судових витрат, її складанні вартістю 1 000грн, всього виконано робіт та надано послуг вартістю 6 500грн. Для виконання наведених робіт витрачено 378,40 грн на направлення поштової кореспонденції та транспортні витрати (а.с.19, т.2).

Крім того адвокатом заявлено до стягнення з відповідача на користь позивача 15 000грн, які передбачені умовами додаткової угоди від 19.12.2020 року як додаткова винагорода (гонорар успіху) у випадку досягнення у справі позитивного результату для клієнта в суді апеляційної інстанції.

Таким позитивним результатом для клієнта, відповідно до пункту 4.12 додаткової угоди №2 до договору, є прийняття судом апеляційної інстанції постанови, якою буде залишено рішення суду першої інстанції без змін, або ухвалене нове рішення про повне або часткове задоволення позовних вимог (а.с.18, т.2).

На підтвердження обґрунтованості стягнення з відповідача на користь позивача додаткової винагороди (гонорар успіху), представник позивача- адвокат Новак Р.Г. послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18.

Дійсно, у наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду при цьому зазначила, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mut atismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v.Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху», ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункти 5.40- 5.44 постанови).

Отже, керуючись критерієм розумності передбачених угодою між позивачем та Адвокатським об`єднанням витрат на сплату адвокату гонорару успіху, який полягає у прийнятті апеляційним судом постанови про залишення рішення суду першої інстанції без змін, або ухвалення нового рішення про повне або часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що ці зобов`язання стосуються лише позивача як клієнта Адвокатського об`єднання Глорія Лекс і цього Адвокатського об`єднання та вони є недостатньо необхідними для покладення обов`язку щодо відшкодування цих витрат за рахунок іншої сторони в спорі, зважаючи на те, що досягнутий в цій справі гонорар успіху адвоката уже стягнутий рішенням суду першої інстанції як такий, що передбачений додатковою угодою №1 від 10.11.2021року до договору про надання правничої (правової) допомоги від 03.06.2020 року. При цьому цей гонорар передбачався за позитивний для клієнта результат, який полягав в ухваленні судом першої інстанції рішення про повне або часткове задоволення позовних вимог та його розмір становив 12000грн.

Враховуючи наведене та те, що відповідач та його представник не зверталися до апеляційного суду із клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката та не доводили неспівмірність цих витрат, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем на користь Адвокатського об`єднання Глорія Лекс у розмірі 6 105грн, із яких 6 000грн- гонорар адвоката за мінусом 500грн визначених за контроль розгляду справи під час її розгляду в суді апеляційної інстанції (сайт судова влада тощо), оскільки витрати на правову допомогу в цій частині заявлені до стягнення з відповідача та уже стягнуті з нього рішенням суду першої інстанції в розмірі 1 000грн, як це вбачається із рахунку-фактури №48 від 20.08.2021 та акту приймання-передачі наданих послуг №131 від 03.06.2020року (а. с.136, 140, т.1), а витрати на направлення поштової кореспонденції та транспортні витрати підтверджено документами на суму 105 грн із 378,40грн заявлених до стягнення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2022 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , який проживає в АДРЕСА_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , витрати на правову допомогу в розмірі 6105 грн (шість тисяч сто п`ять гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: Н. В. Орловська

Л.А. Приходько

Повний текст постанови складено 13 березня 2023 року

Суддя Л. В. Пузанова