01.03.2023 року м. Житомир
Богунський районний суд міста Житомира у складі:
головуючої судді Семенцової Л.М.,
за участі секретаря Кирийчук А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Озбая Айтача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,-
Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 14.01.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Від відповідача до суду відзив на позовну заяву не надходив.
Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 30.11.2022 року в справі призначено автотоварознавчу експертизу та провадження в справі зупинено до закінчення її проведення.
Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 11.01.2023 року провадження в справі поновлено.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, обґрунтовуючи його викладеними у ньому обставинами, пояснивши, що відповідач є винною особою у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, через що повинен відповідати за завдані збитки. Потерпіла особа має право вибору звернення з вимогою про відшкодування збитків, а саме або до страховика, або до винної особи.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання, причин неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не направив.
Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, а тому за згодою представника позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи згідно статей 280-282 ЦПК України.
Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 14.06.2021 року в цивільній справі № 295/15262/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, зміненим постановою Житомирського апеляційного суду від 25.08.2021 року, встановлено, що 29.10.2019 року о 18-50 год. в місті Житомирі, на перехресті вулиць Покровської та Тараса Бульби-Боровця сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Jaguar XR Coupe, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля Mazda 6, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження із матеріальними збитками. За наслідками розгляду справи ухвалено рішення про часткове задоволення позову, зокрема, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 10000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а в задоволенні позову в частині вимог до ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан» відмовлено.

Відмова судів у задоволенні позову в частині вимог до ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан» ґрунтується на тому, що невиконання позивачем зобов`язань, передбачених п. 33.3 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-IV), стало підставою для відмови у виплаті позивачу страхового відшкодування. Оскільки позивачем було порушено пункт 33.3 Закон № 1961-IV щодо обов`язкового збереження пошкодженого транспортного засобу в такому стані, в якому знаходився після дорожньо-транспортної пригоди, до огляду представника страховика, то дії відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування є правомірними, а вимоги позивача про відшкодування шкоди є безпідставними й такими, що не підлягають задоволенню. Окрім того, зазначено, що наданий висновок експертного дослідження Житомирського НДЕКЦ від 26.06.2020 року на підтвердження розміру завданого збитку не може бути належним та допустими доказом у справі.

Постановою судді Богунського районного суду міста Житомира від 26.05.2020 року в справі № 295/16671/19, що набрала законної сили 09.06.2020 року, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 застрахована в ТзДВ «СК «Гардіан» згідно з полісу № АО/1452379 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 05.08.2019 року, ліміт відповідальності (страхова сума) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 100000,00 грн. Термін дії договору до 05.08.2020 року.

Згідно висновку № Д12/2-6 експертного дослідження від 26.06.2020 року, проведеного експертом Житомирського НДЕКЦ МВС України за замовленням позивача, вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля Mazda 6, д.н.з. НОМЕР_3 , станом на 25.06.2020 рік складає 72 847,82 грн.

За результатами проведення автоварознавчої експертизи експертом Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру судових експертиз Арефіним М. складено висновок експерта № СЕ-19/106-22/13922-АВ від 04.01.2023 року, згідно якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Mazda 6, д.н.з. НОМЕР_3 на 02.01.2023 року з урахуванням пошкодження 29.10.2019 року, складає 1254999,72 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, протиправність дій відповідача в скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди, а також причинний зв`язок між наявною шкодою і протиправним діянням її заподіювача були встановлені судом у справі № 295/16671/19 та не потребують доказування.

Автомобіль Mazda 6, д.н.з. НОМЕР_3 перебуває у власності ОСОБА_7 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого 16.03.2019 року, про що міститься інформація у висновку експерта № СЕ-19/106-22/13922-АВ від 04.01.2023 року.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Частиною 1 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі ст. ст. 7, 8 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в Україні здійснюється обов`язково. Cтрахова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування.

Правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, регулюються, зокрема, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 9.1. ст. 9 Закону № 1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) сформулювала такі правові висновки.

69. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

70. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

71. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

72. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)).

73. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

74. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

75. Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

76. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

77. Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

78. Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

79. Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

80. Згідно з статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

81. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

82. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

83. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

84. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

85. Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

86. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

87. Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

88. Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

150. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

151. З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Рішеннями судів у справі № 295/15262/20 встановлено невиконання позивачем зобов`язань, передбачених п. 33.3 ст. 33 Закону № 1961-IV щодо обов`язкового збереження пошкодженого транспортного засобу в такому стані, в якому він знаходився після дорожньо-транспортної пригоди, до огляду представника страховика, що стало підставою для відмови страховика у виплаті позивачу страхового відшкодування та вказує на недобросовісність виконання потерпілою особою цього обов`язку.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована й тягар із відшкодування шкоди покладений Законом № 1961-IV на страховика в межах ліміту його відповідальності, а винна особа може відповідати за заподіяну матеріальну шкоду лише в розмірі різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, якщо розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, та невиконання потерпілою особою обов`язку зі збереження пошкодженого транспортного засобу в такому стані, в якому він знаходився після дорожньо-транспортної пригоди, наслідком чого стала відмова страховика виплатити їй страхове відшкодування, не вказують на абсолютність права потерпілої особи на відшкодування шкоди її заподіювачем, так як покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах визначеного полісом ліміту відповідальності страховика на страхувальника суперечить самій меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

За наведених обставин та оскільки потерпіла особа не наділена альтернативним правом обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування, беручи до уваги те, що порядок відшкодування шкоди врегульований Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який передбачає межі відповідальності за заподіяну шкоду винної особи, що застрахувала свою цивільну відповідальність, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 22, 1166, 1187, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 12, 76-82, 141, 259, 263-268, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку, визначеному ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП відсутній).

Повне рішення суду складено 06.03.2023 року.

Суддя Л.М. Семенцова