Постанова

Іменем України

07 березня 2023 року

м. Київ

справа № 275/1184/20

провадження № 61-17811св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне підприємство «Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 04 березня

2021 року у складі судді Миколайчука П. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року у складі колегії суддів:

Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом

до приватного підприємства «Україна» (далі - ПП «Україна») про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості

та повернення земельної ділянки.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач є власником земельної ділянки, площею 3,4243 га, кадастровий номер :03:000:0130, яка

на підставі договору оренди землі перебуває у користуванні ПП «Україна».

Позивач зазначала, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, його дія була поновлена на підставі положень

статті 126-1 ЗК України. За умовами договору оренди землі відповідач зобов`язався не пізніше 31 грудня відповідного року за кожен рік користування земельною ділянкою сплачувати орендну плату в розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки, визначеної відповідно до законодавства. Проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасності розрахунку за користування земельною ділянкою

та систематично нехтував термінами з виплати орендної плати, у зв`язку

із чим виникла заборгованість за 2017-2020 роки у сумі 34 067,40 грн.

Її звернення до відповідача щодо сплати заборгованості останнім залишено без відповіді.

Станом на час звернення із цим позовом до суду на її користь належить стягнути із відповідача 70 202, 61 грн, які включають: 34 067,40 грн - заборгованості з орендної плати, 34 067,40 грн - пені та 2 067,81 грн -

3 % річних.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд:

розірвати договір оренди землі № 67, укладений 16 березня 2011 року між нею та ПП «Україна», зареєстрований 29 грудня 2012 року відділом Держземагенства у Брусилівському районі Житомирської області

за № 02641;

стягнути з ПП «Україна» заборгованість з виплати орендної плати

у сумі 70 202,61 грн;

зобов`язати відповідача передати їй земельну ділянку площею 3,4243 га,

що розташована на території Новоозерянської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, кадастровий номер :03:000:0130, у стані придатному для цільового використання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області

від 04 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано припиненням дії договору оренди землі між сторонами з 29 грудня 2015 року та відсутністю підстав для задоволення позовної вимоги щодо розірвання договору оренди землі від 16 березня 2011 року № 67, оскільки розірванню підлягає лише чинний договір.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення заборгованості за договором оренди землі, суд першої інстанції виходив

із того, що обов`язок ПП «Україна» зі сплати орендної плати припинився одночасно з припиненням дії договору, у зв`язку із цим, нарахування заборгованості з орендної плати, пені та 3 % річних за період часу після завершення дії договору є безпідставним.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо повернення земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що договір оренди землі від 16 березня 2011 року був пролонгований по завершенню трирічного строку, на який

він був укладений, як і доказів того, що ПП «Україна» не було виконано свій обов`язок зі сплати орендної плати за час чинності договору оренди

та обов`язок по поверненню земельної ділянки після 29 грудня 2015 року

та доказів продовження використання ділянки підприємством включно

по час розгляду цієї справи.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 04 березня

2021 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки дія договору оренди землі

№ 67 припинилася у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, а тому такий договір розірваним бути не може. На вимогу однієї

із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний

за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 та 25 ЗК України та умовами договору, у разі випадкового знищення чи пошкодження об`єктів оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також

на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Разом із цим доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що договір не був пролонгований по завершенню трирічного строку, на який він був укладений, а також того, що відповідач виконав свій обов`язок зі сплати орендної плати за час чинності договору оренди та обов`язок щодо повернення земельної ділянки. Відсутність акта повернення земельної ділянки позивачу беззаперечно не доводить продовження відповідачем використання земельної ділянки

та автоматично не покладає на відповідача обов`язок сплатити орендну плату за період після закінчення строку дії договору оренди землі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема: суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 379/338/16-ц, а також посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних висновках (пункти 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України), просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки, на думку ОСОБА_1 , відповідно до наявних доказів, що знаходяться в матеріалах справи чітко вбачається,

що відповідачем було повторно зареєстровано договір оренди земельної ділянки від 22 липня 2015 року знову строком на 3 роки, що свідчить

про підтвердження користування спірною земельною ділянкою відповідачем та продовження договору оренди ще на 3 роки.

На думку ОСОБА_1 , договір оренди землі від 16 березня 2011 року

№ 67 є діючим та жодних дій щодо його припинення сторонами

не приймались, запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про оренду земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0130 за заявою будь-кого зі сторін не припинено (оскільки відсутні будь-які документи, які б давали підстави державному реєстратору внести запис щодо припинення договору оренди землі

від 16 березня 2011 року № 67).

Разом із цим, заявник посилалась на те, що відповідач станом на час звернення із цим позовом до суду першої інстанції користувався спірною земельною ділянкою.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із Брусилівського районного суду Житомирської області.

У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ПП «Україна»

на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення

є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 3,4243 га, кадастровий номер :03:000:0130, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої

на території колишньої Новоозерянської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, що підтверджується Державним актом

на право власності на земельну ділянку, серія ЯИ № 240750 від 03 березня 2010 року (а. с. 7, 8).

Згідно із договором оренди землі від 16 березня 2011 року № 67, який укладений між ОСОБА_1 та ПП «Україна» про оренду земельної ділянки площею 3,4243 га, кадастровий номер :03:000:0130, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серія ЯИ № 240750.

Відповідно до пункту 8 цього договору вказаний договір укладено на три роки, після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк.

Пунктом 9 договору оренди землі визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 5 % від нормативно грошової оцінки, що складає 1 977,14 грн на рік.

Згідно із пунктами 10, 11 цього договору обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації. Орендна плата вноситься у такі строки один раз у рік до 30 числа останньому у звітному році місяця.

Відповідно до пункту 21 цього договору після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

Пунктом 34 договору оренди землі дія договору припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно із пунктом 40 договору оренди землі цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (а. с. 59, 60).

Договір оренди землі зареєстрований у відділі Держземагенства

у Брусилівському районі Житомирської області про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29 грудня 2012 року

за № 02641.

Згідно акта прийому-передачі земельної ділянки до договору оренди землі від 16 березня 2011 року № 67, засвідчено та підтверджено, що власник передав, а орендар прийняв земельну ділянку сільськогосподарського призначення, загальною площею 3,4243 га, кадастровий номер :03:000:0130 (а. с. 61).

Відповідно до акта визначення меж земельної ділянки в натурі

(на місцевості) від 16 березня 2011 року сторонами договору оренди землі від 16 березня 2011 року № 67 проведено визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), передані на зберігання межові знаки, розміри та місцезнаходження позначені на кадастровому плані, визначено приступити до використання земельної ділянки лише після державної реєстрації договору оренди (а. с. 62).

Згідно із записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 22 липня 2015 року, 27 травня 2015 року вчинено запис № 10503682 про реєстрацію речового права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди від 16 березня

2011 року № 67, орендар - ПП «Україна», орендодавець (власник) - ОСОБА_1 , строк дії - три роки, додаткові відомості - договір оренди був зареєстрований у відділі Держземагенства у Брусилівському районі Житомирської області 29 грудня 2012 року (а. с. 31, 34, 64).

Відповідно до інформації, що міститься у Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 08 грудня 2020 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, площею 3,4243 га, кадастровий номер :03:000:0130 складає - 102 000,64 грн

(а. с. 9).

Згідно із відповіддю відділу у Брусилівському районі Головного управляння Держгеокадастру у Житомирській області від 23 вересня 2020 року

№ С-99/0-0.22-104/132/20, договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :03:000:0130, укладений між ОСОБА_1 та

ПП «Україна» - відсутній (а. с. 10).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду

і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,

що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини

і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими

не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи

від порушень і протиправних посягань.

Статтями 4, 5 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог

та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,

що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором

є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які

є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відносини найму (оренди) врегульовані главою 58 ЦК України.

Згідно зі статтею 795 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння

і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 124 ЗК України (у редакції, що діяла на час укладення договору від 16 березня 2011 року) встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки

і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі -

це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк,

а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно

до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 31 Закону України «Про оренду землі» (у редакції станом на час 29 грудня 2015 року) договір оренди землі припиняється

в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі

та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду,

що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний

за згодою сторін.

На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше

не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав

та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним.

Разом із тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору.

Відповідно до статті 640 ЦК України (у редакції на час укладення договору) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення,

і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 322/1178/17 у постанові

від 15 січня 2020 року вказала, що відповідно до частини третьої

статті 640 ЦК України, у редакції яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності

і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2018 року у справі № 379/386/16-ц виклав правову позицію щодо строку дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності,

а не з моменту його укладення.

Порядок автоматичного поновлення дії договору оренди закріплений

у статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на час завершення дії договору), по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки

за умовами договору, має переважне право перед іншими особами

на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі

у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць

до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені

за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати

та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує

з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова,

а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді. У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц зазначено, що для поновлення договору оренди землі

з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що строк дії договору оренди № 67, укладеного сторонами 16 березня 2011 року та зареєстрованого належним чином 29 грудня 2012 року почав свій відлік з моменту державної реєстрації та діяв протягом трьох років після його державної реєстрації, тобто

до 29 грудня 2015 року.

Разом із цим, ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів укладення між сторонами з 2015 року додаткових правочинів, а також вчинення сторонами у справі дій щодо пролонгування спірного договору, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що спірний договір припинив свою дію

з 29 грудня 2015 року, а тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги щодо розірвання договору оренди землі від 16 березня 2011 року

№ 67, оскільки розірванню підлягає лише чинний договір.

Доводи касаційної скарги про підтвердження факту чинності (пролонгації) договору оренди записами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є необґрунтованими, оскільки запис від 22 липня 2015 року

№ 10503682 стосується лише реєстрації у реєстрі договору від 16 листопада 2011 року № 67, зареєстрованого ще 29 грудня 2012 року, строк дії договору у записі про реєстрацію зазначений саме в три роки, жодних відомостей про продовження чинності договору запис не містить. Факт здійснення в липні 2015 року жодним чином не спростовує як факт державної реєстрації договору оренди землі ще 29 грудня 2012 року так і висновок про припинення його дії з 29 грудня 2015 року.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості за договором оренди

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності

за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що прямо передбачено частиною четвертою статті 631 ЦК України.

Проте поняття «строк дії договору» та «строк виконання зобов`язання»

не є тотожними.

Згідно зі статтями 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише

у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню

в цей строк (термін).

Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві

за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати (стаття 24 Закону України «Про оренду землі»).

Встановивши відсутність належних та допустимих доказів наявності заборгованості ПП «Україна» перед позивачем з орендної плати за час дії договору чи станом на дату його припинення - 29 грудня 2015 року, а також ураховуючи те, що позовна вимога про стягнення заборгованості

за договором оренди ґрунтується на розрахунках такої заборгованості

за період часу вже після припинення дії договору, суд першої інстанції,

з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що обов`язок ПП «Україна» щодо сплати орендної плати припинився одночасно із припиненням дії договору, а тому нарахування заборгованості з орендної плати, пені та 3 % річних за період часу після завершення дії договору є безпідставним.

Щодо позовної вимоги про повернення земельної ділянки

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Згідно із частиною третьою статті 12, статті 76 та частиною першою

статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 80 ЦПК України передбачено, що достатніми

є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Встановивши відсутність належних та допустимих доказів того,

що ПП «Україна» не виконала свій обов`язок щодо повернення спірної земельної ділянки після 29 грудня 2015 року та доказів продовження використання земельної ділянки підприємством включно по день звернення до суду першої інстанції із цим позовом, суд першої інстанції,

з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовної заяви щодо повернення земельної ділянки.

При цьому суд обґрунтовано вважав, що сам факт ненадання сторонами підписаного акта приймання-передачі спірної земельної ділянки (чи іншого письмового підтвердження) після припинення дії договору від 16 березня 2011 року не може вважатися належною і достатньою підставою для категоричного висновку про продовження використання земельної ділянки відповідачем з 29 грудня 2015 року і по день розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій, оскільки такий висновок є лише припущенням. Ані

в пунктах 21-25 договору оренди землі, ані в Законі України «Про оренду землі» не визначено вимогу до порядку оформлення повернення земельної ділянки після припинення дії договору, недотримання якого давало

б переконливі підстави для висновку про неповернення ділянки позивачу

з 2015 року.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах

не заслуговують на увагу. З урахуванням установлених у цій справі обставин не вбачається неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального або порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно

до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій

не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області

від 04 березня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 25 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара