ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/18325/22

Провадження № 22-ц/4820/148/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представниці ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Хмельницького університету управління та права імені ОСОБА_3 про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2022 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом до Хмельницького університету управління та права імені ОСОБА_3 (далі Університет) про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку.

ОСОБА_1 зазначив, що з 26 травня 2017 року він працює на посаді завідувача науково-дослідної частини Університету.

Наказом від 9 червня 2020 року №212-к його було увільнено від виконання службових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом в особливий період з 4 червня 2020 року до 3 червня 2025 року (до завершення контракту). Відповідно до вимог статті 119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) за ним було збережено посаду, робоче місце та середній заробіток.

19 липня 2022 року згідно наказу №330-к зупинено нарахування та виплату позивачу середнього заробітку з дати набрання чинності Законом України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ) на період проходження ним військової служби.

Ці дії Університету порушують його конституційні права та свободи і не відповідають чинному законодавству.

Так, на час вступу позивача на військову службу відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за ним зберігався середній заробіток за місцем роботи. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Оскільки закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часті, а перехідні положення Закону №2352-ІХ не містять вказівки на порядок застосування норми частини третьої статті 119 КЗпП України, то нова редакція цієї статті не поширюється на позивача. Отже, середній заробіток не зберігається лише за працівниками, які призвані на військову службу з 19 липня 2022 року.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд:

скасувати наказ Університету від 19 липня 2022 року №330-к про зупинення нарахування йому середнього заробітку;

зобов`язати Університет продовжувати нараховувати та виплачувати йому середній заробіток на час проходження військової служби в особливий період до 3 червня 2025 року (до завершення контракту);

стягнути з Університету середній заробіток за час невиплати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2022 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в чинній редакції) за працівниками, призваними на військову службу в особливий період за контрактом, не зберігається середній заробіток за місцем роботи. Закон №2352-ІХ про внесення змін до названої норми набрав чинності 19 липня 2022 року. Оскільки норми цього Закону поширюють свою дію на відносини, що виникли після набрання ним чинності, то з указаної дати Університет правомірно зупинив нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку. До того ж, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники. Тому позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час вступу ОСОБА_1 на військову службу за ним зберігався середній заробіток в Університеті. З урахуванням незворотності дії закону в часі чинна редакція статті 119 КЗпП України не поширюється на працівників, які призвані на військову службу до 19 липня 2022 року. Отже, наказ про зупинення нарахування середнього заробітку ОСОБА_1 суперечить вимогам закону. Крім того, суд безпідставно послався на принцип збалансованості та пропорційності фінансових можливостей держави, оскільки зниження рівня соціального захисту військовослужбовців є неприпустимим.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Університет подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 26 травня 2017 року ОСОБА_1 працює на посаді завідувача науково-дослідної частини Університету.

20 травня 2020 року між Державною прикордонною службою України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років, а саме з 4 червня 2020 року до 3 червня 2025 року.

Наказом Університету від 9 червня 2020 року №212-к ОСОБА_1 увільнено від виконання службових обов`язків завідувача науково-дослідної частини на час проходження військової служби в особливий період зі збереженням займаної посади і середньої заробітної плати з 4 червня 2020 року до 3 червня 2025 року.

Наказом Університету від 19 липня 2022 року зупинено нарахування середнього заробітку ОСОБА_1 з дати набрання чинності Законом України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ на період проходження ним військової служби.

За період з 19 липня до 11 листопада 2022 року ОСОБА_1 не виплачено середній заробіток у розмірі 70 984 грн 20 коп.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами статті 5 Цивільного кодексу України, згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Так у рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року №955-VІІІ зі змінами від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. ?...? Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

В ухвалі від 9 липня 1998 року № 6-уп/98 Конституційний Суд України вказав на те, що з прийняттям нормативно-правового акта в новій редакції втрачають чинність норми акта в попередній редакції.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 3 жовтня 1997 року №4-зп роз`яснив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції на час вступу ОСОБА_1 на військову службу) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

19 липня 2022 року набрав чинності Закон №2352-ІХ, яким внесено зміни до КЗпП України, зокрема у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що Конституцією України встановлено загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З 19 липня 2022 року Законом №2352-ІХ змінено регулювання трудових відносин осіб, які призвані на військову службу. Зокрема, за такими особами до дня фактичного звільнення з військової служби зберігається місце роботи і посада, у той час, як до внесення цих змін за особами, призваними на військову службу, зберігався ще і середній заробіток. Указаний закон не містить застереження щодо скасування чи втрати чинності попередньої редакції частини третьої статті 119 КЗпП України.

Отже, з часу набрання чинності Законом №2352-ІХ раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У зв`язку з цим із 19 липня 2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наказ Університету від 19 липня 2022 року №330-к про зупинення нарахування середнього заробітку ОСОБА_1 відповідає вимогам закону, внаслідок чого підстави для нарахування та виплати позивачу такого заробітку відсутні.

Наведене ОСОБА_1 правове обґрунтування позовних вимог не спростовує зазначені висновку суду.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про недотримання судом норм матеріального права, є безпідставними.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року (справа №820/5348/17), щодо встановлення обмежень землекористування, є безпідставними, оскільки в цій справі та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Застосування принципу збалансованості та пропорційності фінансових можливостей держави у вирішенні питання соціального забезпечення військовослужбовців не має правового значення для вирішення спору. Наведене судом першої інстанції обґрунтування цього принципу не вплинуло на правильність ухваленого ним рішення та не є підставою для його скасування.

3. Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 січня 2023 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Заворотна О.Л.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 54