Номер провадження: 22-ц/813/812/23
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Гірняк Л.А., Громіка Р.Д.,

з участю секретаря Шлапак А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року, постановленого під головуванням судді Мирончук Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів в рахунок відшкодування вартості частки майна та припинення права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спільним майном подружжя, стягнення грошової компенсації, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який неодноразово був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів в рахунок відшкодування вартості частки майна та припинення права власності.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, щоз 16 квітня 2002 року по грудень 2009 рік він перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 . Разом, вони виховували її двох дітей від першого її шлюбу - сина ОСОБА_6 , 1994 р.н. та доньку ОСОБА_5 , 1998 р.н. За місцем його роботи, керівництвом Одеської залізниці для нього було придбано 3-х кімнатну квартиру під АДРЕСА_1 . Спочатку він, а далі і відповідачка з дітьми поселилися в даній квартирі, переїхавши з АДРЕСА_2 . Через два роки після поселення вони приватизували зазначену квартиру на всіх чотирьох членів сім`ї в рівних частках і стали співвласниками даної квартири. Після розірвання шлюбу, майно між подружжям не ділилося, та все спільно набуте майно залишилося в квартирі, де проживали відповідачі. Позивач проживав окремо, та сподівався на мирний поділ часток квартири. Позивач вказував на можливість обміну належної йому частки на квартиру ОСОБА_2 , яка залишилась в м. Чорткові Тернопільської обл., але цей варіант сама ж відповідачка не захотіла довести до належного обміну. Як співвласник він повністю позбавлений можливості належно користуватися своєю часткою майна в квартирі, чим порушено його законні права співвласника.

На підставі вищевикладеного з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив суд стягнути на його користь із ОСОБА_2 70 628,17 грн. у рахунок відшкодування вартості належної йому 1/4 частки квартири з урахуванням вартості 1/2 частки спільного автомобіля Mazda Premacy; стягнути на його користь з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рахунок відшкодування вартості належної йому частки вищевказаної квартири по 129 766,67 грн. з кожного; припинити право спільної власності ОСОБА_3 на 1/4 частку об`єкту нерухомого майна - спірної квартири, визнавши за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 право спільної власності у рівних частинах на 1/4 частку об`єкту нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 .

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання спільним майном подружжя, стягнення грошової компенсації.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність автомобіль Mazda Premacy. Вказаним автомобілем користується ОСОБА_3 , тому ОСОБА_2 має право на стягнення половини вартості цього автомобіля.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати спільним майном подружжя автомобіль Mazda Premacy; визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право приватної власності по 1/2 частині об`єкту рухомого майна - вказаного транспортного засобу, як такого, що набуте в порядку поділу майна подружжя; виділити ОСОБА_3 в рахунок поділу майна, вищевказаний автомобіль; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 частини від вартості вказаного автомобіля, що складає 59 138,50 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів в рахунок відшкодування вартості частки майна та припинення права власності задоволений.

Стягнуто зі ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 1/3 від 1/4 частки ОСОБА_3 у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., житловою - 39,9 кв.м., в сумі 135666 грн. 67 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_3 1/3 від 1/4 частки ОСОБА_3 у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., житловою - 39,9 кв.м., в сумі 135666 грн. 67 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1/3 від 1/4 частки ОСОБА_3 у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., житловою - 39,9 кв.м., в сумі 135666 грн. 67 коп.

Право на 1/4 частку ОСОБА_3 у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., житловою - 39,9 кв.м., припиняється, з дня отримання від відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 грошової компенсації вартості його 1/4 частки у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., житловою - 39,9 кв.м.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спільним майном подружжя, стягнення грошової компенсації відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів в рахунок відшкодування вартості частки майна та припинення права власності відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що примушувати відповідачів викупити у позивача його 1/4 частку у праві власності є порушення їх прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, зокрема при відсутності перешкоджання з боку відповідачів проживанню позивачу у спірній квартирі, а позивачем ОСОБА_3 не надані докази того, що відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Стосовно зустрічного позову, апелянт зазначила що позивач ОСОБА_3 при першому розгляді справи визнавав зустрічний позов та просив стягнути компенсацію з урахуванням частки автомобіля, а наразі зайняв позицію що ОСОБА_2 пропущено строк для пред`явлення зустрічного позову про визнання спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації, тому апелянт просить апеляційний суд врахувати, що такі дії позивача свідчать про його непорядність, та такими, що зроблені навмисно з корисливих цілей.

У своєму відзиві, ОСОБА_3 зазначив, що рішення суду є обґрунтованим та постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому законним. З доводами апеляційної скарги не згоден. Тому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Рішення суду в частині зустрічного позову не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

Учасники справи про призначене судове засідання на 30 січня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до п.п. 1,2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 141-144, 145, 146-151 т. 4).

Від адвоката Мирковіча В.Ю. представника ОСОБА_3 до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 152-154 т. 4).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення, з наступних підстав.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині зазначеним вимогам не відповідає за таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, серії НОМЕР_1 , від 16.04.2002 року, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Чортківського районного управління юстиції України, актовий запис № 57 (а.с. 50 т. 1).

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.10.2005 року управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, на підставі розпорядження № 191485, від 20.10.2005 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв. м. (а.с. 5 т. 1).

Зазначене також підтверджується витягом про реєстрацію права власності, від 16.11.2005 року, згідно до якого: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в рівних частках по 1/4 належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 8 т. 1).

Вказане також не заперечувалося сторонами у справі.

Згідно до технічного паспорту, вказана квартира складається з 3-х жилих кімнат: 13,3 кв. м., 15,1 кв. м., 11,5 кв. м.; кухні - 7,5 кв. м.; коридорів: 2,4 кв. м. та 7 кв. м.; балкону - 2,0 кв. м.; сан. вузла - 4,5 кв. м.. Загальна площа квартири складає 63,3 кв.м., житлова - 39,9 кв.м. (а.с. 6-7 т. 1).

Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію № 1870 від 29.09.2017 року, за адресою: АДРЕСА_3 , з 08.12.2004 року зареєстровані та проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а с. 11 т. 1).

Згідно з висновку судової будівельно-технічної експертизи №515/504, від 12.08.2016 року, здійснити розділ квартири АДРЕСА_1 в натурі, у відповідності до ідеальних часток співвласників по частці або частках близьких до ідеальних, з технічної точки зору не можливо. Ринкова вартість ідеальних часток квартири АДРЕСА_1 складає 389300 грн. (а.с. 98-117 т. 1).

Також із висновку судової оціночно-будівельної експертизи №20-1364, від 29.05.2020 року вбачається, що здійснити розділ квартири АДРЕСА_1 в натурі, у відповідності до ідеальних часток співвласників по частці або частках близьких до ідеальних, з технічної точки зору не можливо. Ринкова вартість 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 на дату оцінки 29.05.2020 року складає 407000 грн. (а.с. 92-110 т. 3).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Отже за змістом ст. 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділ відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

Однак, за положеннями ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Крім того, відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Таким чином з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначений правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

При цьому згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Отже при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаних спеціальних норм Цивільного кодексу суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників, принципу пропорційності цивільного судочинства та дотримання розумного балансу між приватними інтересами фізичних осіб.

При цьому, суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки, а обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., тобто по 1/4 частки кожному.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 зазначав, що він з відповідачами не може дійти згоди щодо користування квартирою, поділ квартири є неможливим, а тому просить стягнути на його користь грошову компенсацію зі всіх відповідачів за належну йому частку.

Під час розгляду справи позивачем не доведено ту обставину, що відповідачі мають фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 407000грн.

З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як отримувачі пенсії на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області не перебувають (а.с. 47, 104 т. 4).

З наданих до суду Головним управлінням ДПС в Одеській області відомостей, згідно з інформаційною базою даних Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПС України про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих само зайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 4 кварталу 2014 року по 1 квартал 2022 року, вбачається, що доходи ОСОБА_2 склали на місяць 3450,44 грн. (дохід: 388 455,88 грн. заробітна плата 77916,22 грн. податки = 310 539,66 грн. : 90 місяців), ОСОБА_4 40129,23 грн. (стипендія та заробітна плата 46 558,55 грн. 6429,32 грн. податків), ОСОБА_5 відсутня інформація (а.с. 91-102 т. 4).

Квартира АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , інших об`єктів на праві власності їм не належить, що підтверджується витягами з єдиного державного реєстру (а.с. 57-61 т. 4).

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що задоволення позову призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідачі неспроможні сплатити позивачу грошову компенсацію за його частку в квартирі, а відсутність у них коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і відповідно позбавлення відповідачів єдиного житла та права власності на дане житло, відповідачі не давали згоди викупити у позивача його частку у праві власності, а примушувати їх до цього є також порушенням їх прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідачів надмірний тягар.

За таких обставин присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідачів, які сплатити таку компенсацію неспроможні, та визнання за останніми всупереч їх волі права власності на частку позивачки є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншім співвласникам, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів.

Вказане узгоджується з правовими висновками викладеним у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц, 28 січня 2021 року у справі № 333/1028/18, від 23 травня 2022 року у справі № 686/29779/19.

При цьому суд констатує, що позивач може в інший спосіб, передбачений нормами Цивільного кодексу України, відчужити свою частку, не покладаючи на відповідачів надмірний тягар.

Проте, суд першої інстанції вказані норми права не застосував, не звернув уваги на всі обставини справи, а тому дійшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

З урахуванням того, що в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів в рахунок відшкодування вартості частки майна ОСОБА_3 судом відмовлено, а позовні вимоги про припинення права власності є похідними, колегія суддів вважає, що в задоволені позовних вимог про припинення права власності також слід відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягаєзадоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 6105 грн. (а.с. 197 т. 3).

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, колегія суддів дійшла до висновку про те, що зі ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6105 грн. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 скасувати.

Прийняти в цій частині постанову.

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів в рахунок відшкодування вартості частки майна та припинення права власності відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 )судовий збір у розмірі 6 105 гривень.

Рішення суду в частині зустрічного позову ОСОБА_2 не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 03 лютого 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Р.Д. Громік