ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/40/23 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2023 р.м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Костів О. З., Парандюк Т. С.,

при секретарі - Сович Н.А.

учасників справи - позивачки ОСОБА_1

її представника - адвоката Магдич О.О.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди у справі №607/14474/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Магдич Ольга Олександрівна на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 липня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, ухваленого суддею Братків І.І., -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обгрунтування вимог посилалась на те, що ОСОБА_1 з відповідачем перебувала у шлюбі з 25.06.1982, у шлюбі у них народилося двоє дітей, які на даний час повнолітні. 17.07.2013 відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області шлюб розірвано. Під час шлюбу ними набуто спільну сумісну власність: будинковолодіння (житловий будинок, господарські будівлі і споруди, земельна ділянка) по АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . Будівництво житлового будинку велося спільними зусиллями, хоч формально земельна ділянка видавалася на матір відповідача. Джерелом фінансування будівництва були спільні кошти подружжя. Однак відповідач не визнає факту належності спірного будинковолодіння до спільної сумісної власності подружжя, що вимусило її звернутися за судовим захистом.

На підставі вищенаведеного просить визнати за нею право власності на частину будинковолодіння (житловий будинок, господарські будівлі і споруди, земельна ділянка) по АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 залишити у спільній сумісній власності; решту майна, а саме частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 залишити у власності відповідача. Право спільної сумісної власності між нею та відповідачем та спірне будинковолодіння припинити.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 29 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Магдич О.О., подала апеляційну скаргу на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 липня 2022 року, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути судові витрати з відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд прийняв рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову безпідставно вказав на пропуск строку позовної давності та застосував пункт 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Посилається на те, що відповідач не зазначив, з якого моменту вона дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права, та вказував лише на те, що з моменту розлучення минуло більше трьох років. На думку відповідача строк позовної давності на звернення її із позовом про поділ спільного сумісного майна минув 18.07.2016 року, через три роки після винесення рішення про розлучення подружжя ОСОБА_3 17.07.2013 р.

У відповіді на відзив вона зазначала, що відповідач заперечуватиме право спільної сумісної власності на спірний будинок та земельну ділянку та вона не знала і не могла знати до звернення з відповідним позовом до суду. Після розірвання шлюбу вона з відповідачем припинила спілкування та проживала окремо, між сторонами склався порядок роздільного користування спільним майном, однак питання поділу спільного майна колишнього подружжя не піднімалось до пред`явлення поточного позову.

Наголошує, що ці обставини, відповідач жодним чином не спростував та не надав суду ні усних, ні письмових свідчень про те, що про заперечення права спільної сумісної власності на спірний будинок з боку колишнього чоловіка вона мала хоча б якісь відомості більше як за три роки до подання даного позову.

Суд прийшов до переконання про пропуск строку позовної давності, не зазначивши у рішенні, з якого періоду часу перебіг даного строку розпочався та з яких фактів це встановлено. Висновки суду про те, що її позов заявлено із пропуском строку позовної давності, оскільки з моменту розлучення минуло більше трьох років є безпідставними.

Під час розгляду справи 27 січня 2023 року позивачкою та відповідачем подано спільну письмову заяву про затвердження мирової угоди, у якій зазначено про врегулювання спору на основі взаємних поступок та на умовах їм відомих, шляхом укладення мирової угоди від 27 січня 2023 року .

У мировій угоді сторони погодили:

1. Сторони домовились провести поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, таким чином, щоб вирішити усі спірні питання даного поділу, припинити право спільної сумісної власності та виділити кожній із сторін відокремлене майно в натурі.

2.1. Позивачка ОСОБА_1 визнає за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на частку 14/100 у будинку по АДРЕСА_1 , Підставою для визнання за відповідачем, права особистої приватної власності на вказану частку у будинку сторони визнають договір дарування незакінченого будівництвом будинку, який був укдадений 03.02.1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та посвідчений нотаріально державним нотаріусом Козівської. державної нотаріальної контори Боднарук М.В. за №реєстру 186.

2.2. Відповідач ОСОБА_2 частково визнає позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме : визнає право спільної сумісної власності на 86/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

2.3. Сторони приймають спільне рішення про укладення договору дарування 86/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 , спільним повнолітнім синам колишнього подружжя ОСОБА_3 в рівних частках, а саме :

- 43/100 частин вказаного будинковолодіння буде подаровано ОСОБА_5 ;

- 43/100 частин вказаного будинковолодіння буде подаровано ОСОБА_6 .

2.4. Вказаний у п.2.3 даної мирової угоди договір дарування повинен бути укладений та нотаріально посвідчений протягом 3-х місяців з моменту набрання чинності ухвалою Тернопільського апеляційного суду про затвердження даної мирової угоди. При цьому сторони узгоджують, що відповідач зобов`язуються повністю понести витрати щодо нотаріального посвідчення договору дарування вказаного у п. 2.3 даної мирової угоди.

3. Сторони стверджують, що із укладенням даної мирової угоди питання поділу між ними спільного сумісного майна колишнього подружжя є вирішеним. Іншого майна або коштів, яке належить до спільної сумісної власності подружжя та може підлягати поділу не має. Будь-яке інше майно, майнові, права або кошти, є власністю того із сторін, за ким вони зареєстровані, або у володіння кого перебувають.

Сторони не мають та не матимуть у майбутньому будь-яких майнових та немайнових претензій щодо поділу спільного майна колишнього подружжя.

4. Судові витрати розподіляються між сторонами в межах понесених, тобто жодна із сторін не зобов`язується компенсовувати будь-які судові витрати протилежній стороні.

5. Сторони подають дану мирову угоду до Тернопільського апеляційного суду для винесення ухвали про затвердження мирової угоди у відповідності до вимог ст. 207 ЦПК України.

6. Сторони ознайомлені з наслідками укладення мирової угоди в судовому засіданні, передбаченими ст. ст. 255, 256 ЦПК України, а саме, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

7. Сторони звертаються до суду із спільною заявою, у якій просять провадження у справі закрити.

У засіданні апеляційного суду сторони підтримали заяву про укладення мирової угоди та просять її затвердити.

Розглянувши подану мирову угоду, вислухавши думку учасників процесу апеляційний суд вважає що мирова угода підлягає затвердженню.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції сторони мають право укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо мирова угода відповідає ст.ст. 206, 207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Відповідно до ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватись лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними, або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Колегія суддів вважає, що мирова угода, підписана сторонами відповідає вимогам ст.ст.206, 207 ЦПК України, не суперечить закону, не порушує права та інтереси інших осіб та підлягає затвердженню судом.

Сторонам роз`яснено та вони підтвердили розуміння положень частини 2 статі 256 ЦПК України, якими передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що подану сторонами мирову угоду слід затвердити, рішення суду першої інстанції визнати нечинним та закрити провадження у даній справі.

Керуючись ст. ст. 368, 373, 374, 381, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди у справі №607/14474/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Магдич Ольга Олександрівна на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 липня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Затвердити мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 27 січня 2023 року за наступних умов:

1. Сторони домовились провести поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, таким чином, щоб вирішити усі спірні питання даного поділу, припинити право спільної сумісної власності та виділити кожній із сторін відокремлене майно в натурі.

2.1. Позивачка ОСОБА_1 визнає за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на частку 14/100 у будинку по АДРЕСА_1 , Підставою для визнання за відповідачем, права особистої приватної власності на вказану частку у будинку сторони визнають договір дарування незакінченого будівництвом будинку, який був укдадений 03.02.1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та посвідчений нотаріально державним нотаріусом Козівської. державної нотаріальної контори Боднарук М.В. за №реєстру 186.

2.2. Відповідач ОСОБА_2 частково визнає позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме: визнає право спільної сумісної власності на 86/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

2.3. Сторони приймають спільне рішення про укладення договору дарування 86/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 , спільним повнолітнім синам колишнього подружжя ОСОБА_3 в рівних частках, а саме :

- 43/100 частин вказаного будинковолодіння буде подаровано ОСОБА_5 ;

- 43/100 частин вказаного будинковолодіння буде подаровано ОСОБА_6 .

2.4. Вказаний у п.2.3 даної мирової угоди договір дарування повинен бути укладений та нотаріально посвідчений протягом 3-х місяців з моменту набрання чинності ухвалою Тернопільського апеляційного суду про затвердження даної мирової угоди. При цьому сторони узгоджують, що відповідач зобов`язуються повністю понести витрати щодо нотаріального посвідчення договору дарування вказаного у п. 2.3 даної мирової угоди.

3. Сторони стверджують, що із укладенням даної мирової угоди питання поділу між ними спільного сумісного майна колишнього подружжя є вирішеним. Іншого майна або коштів, яке належить до спільної сумісної власності подружжя та може підлягати поділу не має. Будь-яке інше майно, майнові права або кошти, є власністю того із сторін, за ким вони зареєстровані, або у володіння кого перебувають.

Сторони не мають та не матимуть у майбутньому будь-яких майнових та немайнових претензій щодо поділу спільного майна колишнього подружжя.

4. Судові витрати розподіляються між сторонами в межах понесених, тобто жодна із сторін не зобов`язується компенсовувати будь-які судові витрати протилежній стороні.

5. Сторони подають дану мирову угоду до Тернопільського апеляційного суду для винесення ухвали про затвердження мирової угоди у відповідності до вимог ст. 207 ЦПК України.

6. Сторони ознайомлені з наслідками укладення мирової угоди в судовому засіданні, передбаченими ст. ст. 255, 256 ЦПК України, а саме, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

7. Сторони звертаються до суду із спільною заявою, у якій просять провадження у справі закрити.

Дана мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом і діє до повного виконання зобов`язань, передбачених мировою угодою.

Про наслідки укладення мирової угоди позивачці та відповідачу відомо.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 липня 2022 року визнати нечинним.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 30 січня 2023 року .

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Костів О.З.

Парандюк Т.С.