Справа № 152/1010/21
Провадження № 22-ц/801/361/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Соколовська Т. О.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Обертун Н.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Соколовської Т.О., дата складення повного тексту якого не зазначена,

у справі № 152/1010/21

за позовом ОСОБА_3 (позивач)

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (відповідачі)

про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01 березня 2015 року між ним та відповідачами укладений в простій письмовій формі договір позики, відповідно до якого він передав у власність відповідачів кошти в сумі 175 000 грн, що було еквівалентно 7 000 доларів США. За умовами договору ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зобов`язувалися повернути борг до 01 березня 2016 року, проте не виконали це зобов`язання і кошти не повернули. 28 лютого 2016 року було укладено додаткову угоду до договору позики, в якій погоджено зміну дати кінцевого виконання договору і повернення коштів до 31 серпня 2018 року, проте грошові кошти ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до цього часу не повернули.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_3 просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 01 березня 2016 року в редакції змін від 28 лютого 2016 року в сумі 255 980 грн, 3% річних в сумі 22 102 грн, сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в сумі 2 769,81 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 листопада 2022 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , згідно договору позики від 01 березня 2015 року та додаткової угоди від 28 лютого 2016 року кошти в сумі 255 980 грн 20 коп., три відсотки річних 22 102 грн 06 коп.

Стягнуто також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в сумі 2 769 грн 81 коп. та витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 20 000 грн, а всього 22 769 грн 81 коп. в рівних частках по 11 385 грн з кожного.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

04 січня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали на рішення Шаргородського райсуду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права просять скасувати його і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову і стягнення з позивача судових витрат.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції визначаючи суму позики, що має бути повернута, безпідставно застосував еквівалент в іноземній валюті станом на час повернення суми позики, не врахував, що дата укладення додаткової угоди, що зазначена у ній, не відповідає фактичній, а у зв`язку з цим строк повернення позики сплив 01 березня 2016 року і на час звернення позивача з позовом до суду сплив строк позовної давності, про застосування якого просили відповідачі. Також суд першої інстанції безпідставно стягнув суму позики солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 незважаючи на те, що останній не підписував додаткову угоду.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне і обґрунтоване.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 20 січня 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , представник ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвокат Якименко О.О. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 і його представник адвокат Костриця В.С. проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що 01.03.2015 між позивачем ОСОБА_3 та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 175 000 грн, що було еквівалентно 7000 доларів США. Згідно вказаного договору ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зобов`язувалися повернути борг до 01.03.2016. У зв`язку з невиконанням зобов`язання до вказаної дати, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підписано додаткову угоду до договору позики від 01.03.2015, датовану 28.02.2016, в якій погоджено зміну дати кінцевого виконання договору і повернення коштів до 31.08.2018.

Після спливу кінцевого терміну виконання зобов`язання відповідачі грошові кошти позивачу не повернули і 29.06.2021 позивач ОСОБА_3 направив відповідачам ОСОБА_1 . ОСОБА_2 за місцем їх проживання письмову вимогу про повернення боргу, на яку останні не відреагували.

У матеріалах справи наявні оригінали договору позики від 01.03.2015 та додаткової угоди від 28.02.2016, які надані суду позивачем ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 104,105).

Договір від 01 березня 2015 року містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату його складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення тощо.

Так само судом достовірно встановлено, що договір позики від 01.03.2015 підписано відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а додаткова угода від 26.02.2016 відповідачем ОСОБА_1 , що підтверджується поясненнями позивача ОСОБА_3 та висновком судової почеркознавчої експертизи від 07.06.2022 № СЕ19/102212/3048ПЧ (т.1 а.с.115 120). Проведення експертизи здійснювалося на підставі ухвали суду від 29.10.2021 (т. 1 а.с. 81 - 82).

Відповідно до висновку експерта підпис під прізвищем « ОСОБА_1 » в договорі позики від 01 березня 2015 року та в додатковій угоді від 28 лютого 2016 року, виконаний гр. ОСОБА_1 , а підпис під прізвищем « ОСОБА_2 » в договорі позики від 01 березня 2015 року, виконаний ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 114 - 118).

Отже, експертом надано однозначну відповідь на поставлене питання в ухвалі Шаргородського районного суду Вінницької області від 29.10.2021 про призначення експертизи про те, чи виконані підписи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , чи іншими особами.

Вказаний договір та додаткова угода до договору позики підтверджують отримання відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від позичальника ОСОБА_3 175 000 грн, що було еквівалентно 7 000 доларів США та волевиявлення боржників - відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у визначений строк, а саме до 31.08.2018 повернути позичені гроші.

Наявність зазначених боргових документів у позичальника ОСОБА_3 підтверджує факт невиконання відповідачами зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по договору позики від 01.03.2015.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на таке.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов`язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями статті 545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Розписка про отримання в борг грошових коштів чи договір позики є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка (у даному випадку договір позики) як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей...».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18).

У справі, що розглядається судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики від 01.03.2015, підписаного відповідачами власноручно, оригінал договору та додаткової угоди міститься на аркушах справи 104,105 в т.2, згідно яких ОСОБА_1 , ОСОБА_2 01.03.2015 позичили у ОСОБА_3 кошти в сумі 175 000 грн, що було еквівалентно 7000 доларів США строком до 31.08.2018.

Зміст договору позики від 01.03.2015 свідчить про фактичне отримання грошей у позику та про наявність у ньому зобов`язання їх повернення.

При цьому, відповідачі договір позики, в судовому порядку не оспорювали, в тому числі за його безгрошовістю, не оспорювали також і додаткову угоду, хоча судом їм було роз`яснено право подачі зустрічного позову.

Докази повернення цього боргу в матеріалах справи відсутні, а наявність оригіналу договору у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальниками не виконано та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 .

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду в частині стягнення суми боргу з урахуванням еквіваленту суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно з статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За умовами укладеного між сторонами договору ОСОБА_3 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_1 (позичальникові) 175 000 грн або еквівалентно по курсу до американського долара 7 000 доларів строком на один рік, тобто до першого березня 2016 року, з нарахуванням трьох процентів від вказаної суми в місяць як винагороди за користування позики.

Суму позики в гривнях та її еквівалент було підтверджено ОСОБА_1 в додатковій угоді, датованій 28.02.2016 року, якою змінено строк виконання зобов`язання, а саме, що воно має відбутися в серпні 2018 року, до 31.08.2018.

В такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, правомірно визначена судом першої інстанції відповідно до статті 533 ЦК України в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день прийняття судового рішення, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом в постанові від 14.01.2019 в справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в статті 533 ЦК України йдеться саме про валюту виконання грошового зобов`язання і визначення суми, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Натомість апелянт помилково посилається на те, що сторони визначили лише валюту передачі грошей у позику, і нібито не обумовили такий еквівалент для її повернення.

За змістом закону грошовий еквівалент в іноземній валюті визначається сторонами один раз при передачі коштів і застосовується ними при їх поверненні, а не окремо для передачі і повернення.

При цьому у випадку якщо сторони не встановили іншого порядку визначення курсу валюти, застосовується офіційний курс відповідної валюти на день платежу.

В наведеній апелянтом постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 301/2052/18 (провадження № 61-7786ск21) судами якраз встановлено, що сторони в договорі позики не лише визначили еквівалент в іноземній валюті, а й чітко визначили в договорі обмінний курс, за яким мають зараховуватися суми повернення, а саме 5 477 грн щомісяця, що еквівалентно 537 Євро, тобто обмінний курс розрахунку періодичних платежів також встановлено як 10,20 грн за 1 Євро.

Отже обставини в цій справі не є подібними до обставин у вищевказаній справі.

Щодо змісту і обставин укладення додаткової угоди та погодженого сторонами строку повернення коштів апелянт посилається на неможливість її підписання ОСОБА_1 , що нібито свідчить про її фальшування позивачем, припинення зобов`язання у зв`язку із закінченням строку дії договору ще 01 березня 2015 року, а також сплив строку позовної давності, так як позивач звернувся з позовом до суду лише 12 серпня 2021 року.

Та обставина, що додаткова угода до договору позики від 01 березня 2015 року власноручно підписана ОСОБА_1 встановлена достовірно й підтверджується висновком експерта №СЕ-19/102-22/3048-ПЧ від 07.06.2022 (т. 1, а.с. 119).

Відповідно до частини 2 статті 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідачів про те, що додаткову угоду до договору позики від 01.03.2015 датовано 28.02.2016, однак ця дата не є датою її підписання сторонами, так як відповідно до відбитків в закордонному паспорті ОСОБА_1 , остання в період з 13.01.2016 по 09.04.2016 перебувала за межами України.

Разом з тим, виходячи з презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), вимог статей 203, 215 ЦК України, зазначення в даному випадку в тексті додаткової угоди іншої дати, ніж фактична дата її підписання, не є підставою її недійсності.

Помилковими є посилання апелянта на те, що у разі підписання цієї угоди після 01 березня 2016 року, зобов`язання за договором позики від 01 березня 2015 року нібито припинилися.

Згідно з статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 599-609 ЦК України)

Натомість апелянтом ототожнюються поняття строку договору і строку (терміну) виконання зобов`язань (статті 530, 631 ЦК України).

Так, згідно з статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Разом з тим, відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, але сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а закінчення строку договору не звільняє від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Тобто невиконання зобов`язання в установлений строк (термін) не означає його припинення, а є його порушенням, простроченням боржника (статті 610, 612 ЦК України).

ОСОБА_1 власноручно підписала зазначену додаткову угоду й могла зробити це як до, так і після вказаної в ній дати 28.02.2016 року, висловивши свою волю на продовження строку виконання зобов`язань за договором від 01.03.2015 року.

Суд першої інстанції вірно виходив саме зі спрямованості волі сторін на встановлення строку повернення грошових коштів до 31 серпня 2018 року.

В наведених в апеляційній скарзі постановах судів касаційної інстанції йдеться не про недопустимість внесення змін до раніше визначеного сторонами строку (терміну) виконання зобов`язань, а про недопустимість нарахування орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився, що суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) - постанова Верховного Суду від 08.06.2021 в справі № 916/1428/19), неможливість внесення змін до договору поруки у випадку припинення поруки (постанови Вищого господарського суду України від 10.10.2017 в справі № 910/24025/16 і від 13.01.2016 в справі №910/11920/15), тобто обставини в цій справі не є подібними до вищевказаних господарських справ.

Не може бути підставою для скасування судового рішення і та обставина, що додаткова угода на відміну від договору позики була підписана не обома відповідачами, а лише ОСОБА_1 .

Так, судом першої інстанції встановлено виникнення на підставі частини 4 статті 65 СК України боргових зобов`язань у подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , які випливають з договору позики від 01.03.2015 та додаткової угоди, якою перенесено терміни виконання зобов`язань від 28.02.2016 до договору від 01.03.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , підписаної останньою в інтересах сім`ї.

В зв`язку з тим, що строк виконання зобов`язання з повернення грошей сторонами було встановлено до 31 серпня 2018 року, позивач звернувся з позовною вимогою про їх стягнення в межах трирічного строку позовної давності 12 серпня 2021 року.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції

По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 листопада 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 03.02.2023 року.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

В.В. Сопрун