№ провадження 2/495/192/2023
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

02 лютого 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд у складі:

головуючого одноособово судді Прийомової О.Ю.

за участю секретаря Мельник Ю.В.

справа №495/10222/22,

позивача особисто ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

представника позивача на підставі ордеру адвоката Братінова І.П.,

ВСТАНОВИВ:

20 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позиції позивача

Так, вимоги позивача мотивовані тим, що їй відповідно до договору дарування, посвідченого 16 травня 1992 року ст. державним нотаріусом Білгород Дністровської міської державної нотаріальної контори і зареєстрованому в реєстрі за № 2-1599, зареєстрованого 23 жовтня 1995 року у Білгород Дністровському БТІ, реєстраційний номер 4879, інвентарний № 7083, технічного паспорту Білгород Дністровського БТІ від 16 червня 1992 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

В її квартирі зареєстрований син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У листопада 2018 року її син добровільно відмовився від права користування квартирою, він залишив її квартиру та 23 листопада 2018 року виїхав на інше постійне місце проживання, а саме: у Республіку Польща, де проживає по теперішній час.

З урахуванням того, що вона позбавлена можливості безперешкодно користуватися своїм житлом, та виходячи з того, що відповідач не проживає у належному їй житловому приміщені, тобто фактично втратив своє право користування ним, вона і звернулася до суду з даним позовом.

Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду.

23 грудня 2022 року Ухвалою Білгород Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням її підготовчого розгляду.

23 січня 2023 року Ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків.

23 січня 2023 року Ухвалою Білгород Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та призначений її розгляд по сутті справи.

Представник позивача, позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволені.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, з позовними вимогами згодний.

Зі згоди позивача та її представника, суд розглядає справу за відсутність відповідача, відповідно наданої ним заяви.

Фактичні обставини, встановлені судом

Вислухавши представника позивача, позивача, допитавши в якості свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що дійсно позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченим 16 травня 1992 року ст. державним нотаріусом Білгород Дністровської міської державної нотаріальної контори і зареєстрованим в реєстрі за № 2-1599, 23 жовтня 1995 року у Білгород Дністровському БТІ, реєстраційний номер 4879, інвентарний № 7083. (а.с. 9-10)

В квартирі, належній позивачу, зареєстрований її син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується випискою із домової книги; відповіддю на запит суду щодо реєстрації ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно довідки № 260, наявної в матеріалах справи від 21 грудня 2022 року, ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_2 , є власником квартири, за вказаною адресою: зареєстровано 2 особи: ОСОБА_1 , власник, 1963 року народження; ОСОБА_2 , син, 1989 року народження.

Як зазначає позивач у своїх позовних вимогах, у листопаді 2018 року її син, добровільно відмовився від права користування квартирою, він залишив її квартиру та 23 листопада 2018 року виїхав на інше постійне місце проживання, а саме: у Республіку Польща, де проживає по теперішній час.

Допитані в якості свідків в судовому засіданні: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 підтвердили факт не проживання відповідача за адресою позивача, зазначивши, що він виїхав до Польщі і з того часу за місцем реєстрації не з`являється.

Позивач просить застосувати норми права щодо захисту права власності, та вважає, що існують усі правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, належного позивачу.

Нормативне обґрунтування

Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому згідно статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні.

Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У системному аналізі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України, а також ст. 71,72 ЖК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405,406 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

24 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 369/6361/15-ц, провадження № 61-7233св19 досліджував питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Відповідно до вказаної постанови ВС зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

У ч.2 ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зазначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Положеннями ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації.

Висновки суду та мотиви прийнятого рішення

Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказом, судом встановлено відсутність відповідача за місцем реєстрації більш п`яти років, що підтверджено матеріалами справи та допитаними в судовому засіданні свідками.

Таким чином, не зняття з реєстрації відповідача порушує право власності позивача.

Враховуючи вищевикладене, а саме набуте у встановленому законом порядку право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 , ту обставину, що відповідач дійсно не проживає в ньому понад встановлені чинним законодавством строки, більш п`яти років, виїхав та проживає у Республіки Польща, не заперечує щодо позовних вимог позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного та керуючись ст. 71,72,150 ЖК України, ст. ст. 319, 391, 405,406 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛ И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП не відомий, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 03 лютого 2023 рік

С У Д Д Я :