ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/55/22 Номер провадження 22-ц/814/2152/23Головуючий у 1-й інстанції Сайко О.О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Чумак О.В.

суддів Бутенко С.Б., Обідіної О.І.

розглянула в письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 07 вересня 2022 року, ухвалене суддею Сайко О.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк" про захист прав споживача та визнання недійсним договору споживчого кредиту з підстав вчинення правочину під впливом обману із застосуванням нечесної підприємницької практики.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача

в с т а н о в и л а:

У січні 2022 року ОСОБА_1 вернувся до місцевого суду з позовом до Акціонерного товариства "Ідея Банк", в обґрунтування якого зазначив, що 07.08.2019 року між ним та АТ «ІдеяБанк», ТОВ «НьюФайненсСервіс» (надалі - страховик) було укладено договір кредиту та страхування № Z52.19921.005568175, згідно п 1.2 якого йому був наданий кредит в сумі 38006 грн., строком на 36 місяців зі сплатою річних відсотків та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості. Із суми 38006 грн. ним було фактично було отримано 30000 грн. Після цього він сплачував платежі за тілом кредиту, відсотками та комісією до того часу, поки у 2021 році не дізнався, що існує відповідна судова практика по прикладу рішень Верховного Суду України, де комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості є незаконною.

Наприкінці 2021 року йому стало також відомо, що відповідач у справі AT «ІдеяБанк» здійснював надання кредитів у період з 2019 по 2021 рік із застосуванням нечесної підприємницької практики та порушуючи умови рекламної компанії щодо надання кредитів населенню, вводячи потенційних клієнтів в оману щодо умов кредитування (зокрема, розміщуючи у ЗМІ неправдиві рекламні оголошення), а також порушуючи умови добросовісної конкуренції у сфері підприємницької діяльності та порушуючи антимонопольне законодавство України.

На підтвердження вищевикладених обставин послався на рішення суду у справі № 910/20506/20.

Після накладення відповідного штрафу на відповідача Антимономонопольним комітетом України за порушення антимонопольного законодавства у сфері надання відповідних послуг відповідач АТ «ІдеяБанк» почав розміщувати оголошення про надання кредитів без відповідної комісії.

Підтвердженням вказаних обставин є оголошення у ЗМІ та мережі Інтернет, а також на сайті відповідача.

Співставивши усі вищевикладені обставини у їх сукупності, він дійшов висновку, що договір кредиту та страхування №Z52.19921.005568175 укладений між AT «ІдеяБанк»,TOB «НьюФайненсСервіс» та ОСОБА_1 є правочином, вчиненим під впливом обману із застосуванням нечесної підприємницької практики.

Також суперечить вимогам законодавства та розцінюється як несправедлива умова та нечесна підприємницька практика у вигляді вимоги відповідача про укладення ним договорів страхування зі страховими компаніями, погодженими відповідачем до співпраці.

Вказує, що надання йому можливості обрати іншу страхову компанію, але виключно після перевірки відповідачем такої страхової компанії за власними критеріями, є нічим іншим, як обмеження вільного волевиявлення клієнта, завуальоване під уявну свободу вибору.

Законодавством України не передбачено повноваження банків проводити оцінку діяльності страхових компаній, зокрема на предмет надійності, якості та доступності страхових послуг чи їх сумнівності.

Кредитний договір був укладений між Банком із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів - фізичних осіб. Якщо б на момент укладення договору йому було відомо, що розмір процентної ставки за кредитом, ціна договору та розмір фактичного удорожчання кредиту в кінці періоду кредитування не відповідають фактично встановленим у договорі розмірами і є великими, то він міг би відмовитися від його укладення.

Відповідно до договору про надання споживчого кредиту, він як позичальник отримав у Банку кредитні кошти у розмірі 38 000 грн, але фактично було отримано 30 000 грн, тоді як 8000 грн було направлено на страховий платіж по договору без його згоди.

Крім того, він як позичальник був зобов`язаний сплатити разову винагороду за надання фінансового інструменту та укласти договір щорічного страхування майна, підвищених процентів, комісійної винагороди.

Він як клієнт був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, сплати комісії та загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. Несправедливі умови договору - це умови, які призводять до істотного дисбалансу між договірними правами та обов`язками сторін та є підставою для визнання такого договору недійсним.

Банк ввів його в оману, оскільки відповідно до розрахунків отримується зовсім інша сума коштів, яку б він мав би сплатити банку в рахунок повернення кредиту, внаслідок чого він отримав зовсім не той кредит на який розраховував під час отримання та прийняття пропозиції укласти кредитний договір.

Відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» не надав йому відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Оскільки всі зазначені відмінності в розрахунках здійснені виключно на користь відповідача, аналізуючи всі інші наявні факти в сукупності, позивач прийшов до висновку, що підписання оспорюваного кредитного договору було здійснено ним під впливом обману з боку відповідача.

Мотивом обману, в даному випадку, було одержання відповідачем прихованого додаткового прибутку.

Крім того з положень кредитного договору випливає, що фактично правочин починає вважатись укладеним з моменту сплати позичальником разової комісії за надання кредиту. Тобто банк фактично змушує позичальника виразити у грошовому вигляді своє волевиявлення щодо отримання Кредиту. В таких діях відповідача вбачає обмеження свого волевиявлення, що є порушенням ч.3 ст.203 ЦК України.

Вважає, що п.1.5. кредитного договору та п.7.4 у п.5 відповідного додатку №1 до вищевказаного кредитного договору є такими, що не відповідають чинному законодавству України щодо споживчого кредитування та захисту прав споживачів, оскільки встановлюють щомісячну плату за «Плата за обслуговування кредитної заборгованості», тобто супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватись безоплатно. А тому п.1.5. кредитного договору та п.7.4 у гі.5 відповідного додатку №1 до кредитного договору в частині «Плата за обслуговування кредитної заборгованості» є несправедливими та підлягають визнанню недійсними.

Просив визнати недійсним з моменту укладення договір кредиту та страхування № Z52.19921.005568175, укладений 07.08.2019 між АТ «ІдеяБанк», ТОВ «НьюФайненсСервіс» та ОСОБА_1 .

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 07 вересня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк" про захист прав споживача та визнання недійсним договору споживчого кредиту з підстав вчинення правочину під впливом обману із застосуванням нечесної підприємницької практики відмовлено.

З цим рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, яке на його думку суперечить нормам матеріального і процесуального права, та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог є помилковими. Вважає, що його позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

21.02.2023 від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд цієї справи проводиться апеляційним судом в письмовому провадженні за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції встановив, що 07.08.2019 між ОСОБА_1 та АТ «ІдеяБанк», ТОВ «НьюФайненсСервіс» було укладено договір кредиту та страхування №Z52.19921.005568175, згідно п 1.2 якого позивачу був наданий кредит в сумі 38006 грн, строком на 36 місяців зі сплатою річних відсотків та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості (а.с.25-26).

Відповідно до п.1.5 вищевказаного договору, під час користування Кредитом Банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначенні цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 додатку №1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості».

Згідно Додатку №1 до Договору кредиту та страхування № №Z52.19921.005568175 Позичальник змушений сплатити банку «Плату за обслуговування кредитної заборгованості» за весь період дії кредитного договору в розмірі 50487,12 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів наявність обставин, за яких оспорюваний кредитний договір може бути визнаний недійсним. Крім цього, послався на те, що позивач може захистити своє право, яке вважає порушеним, в інший встановлений законом спосіб.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду огляду на таке.

Відповідно до ст. 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору, укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, необхідні для чинності правочинів, в тому числі щодо змісту, форми, наслідків правочину, а також щодо осіб, що його вчиняють. Частиною ч. 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (зокрема щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням).

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи й підлягають установленню при ухваленні судового рішення (чч.1, 2 ст.77 ЦПК України ).

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи позивача та його аналогічні твердження апеляційної скарги про те, що укладення спірного договору суперечило його внутрішньому волевиявленню, є безпідставними та недоведеними.

Укладений сторонами договір містить повну інформацію про суму кредиту, плату за користування кредитом, термін та порядок його погашення, відповідальність сторін за невиконання умов договору. При укладанні спірного договору позивач підтвердив, що ознайомився з інформацією, необхідною для отримання споживчого кредиту, з наявними та можливими видами кредитування у банку, для прийняття усвідомленого рішення, а також самостійно обрав страхову компанію з переліку, запропонованим банком. Як убачається з тексту договору, сторони дійшли згоди, що в Додатку №1, який є невід`ємною його частиною, зрозуміло і доступно викладено детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки, графік платежів в повернення кредиту, сплати процентів за його користування, суми комісійної винагороди та інших платежів за договором. Позивач не заперечував, що отримав кредитні кошти та після цього він сплачував платежі за тілом кредиту, відсотками та комісією.

Посилання позивача в суді першої інстанції та його аналогічні доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ввів в оману позичальника із застосуванням нечесної підприємницької практики, не попередивши його про сплату комісії, не є доведеними та не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення договору) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушень банком вимог закону стосовно ненадання інформації про умови кредитування, зокрема і умови укласти договір щорічного страхування життя, також не встановлено, оскільки позивачу було відомо про умови кредитування, які зазначені в тексті кредитного договору та він на них погодився, підписавши договір. Умови кредитного договору не містять обов`язку укласти договір страхування майна та сплатити разову комісію за надання кредиту. Доказів на підтвердження того, що позивач звертався до банку з приводу незрозумілості договору, несправедливості його умов, неправомірності положень договору, порушення прав позичальника як споживача, тощо судам не надано.

Твердження позивача про введення його в оману щодо істотних умов договору в частині ціни та відсоткової ставки, сплати комісії та загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту також безпідставні, оскільки опис загальної вартості кредиту вказаний у Додатку №1 до договору, а саме: суми кредиту, реальна річна процентна ставка за користування кредитом, загальних витрат за кредитом, плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Посилання позивача в місцевому суді та його доводи апеляційної скарги про те, що банк нав`язав позичальнику страхову компанію, також обґрунтовано не взяті до уваги місцевого суду та залишаються без задоволення апеляційним судом, оскільки за умовами договору позичальник підтвердив, що ознайомився з інформацією, необхідною для отримання споживчого кредиту, а також самостійно обрав страхову компанію з переліку, запропонованим банком.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто як з боку позивача з метою отримання кредитних коштів, так із боку відповідача АТ «Ідея Банк» з метою повернення виданих коштів і отримання прибутку.

Укладаючи договір, позивач засвідчив факт ознайомлення його з умовами та дав свою згоду на отримання кредиту на цих умовах, при цьому позивач не вбачав в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов, по відношенню до нього, як споживача.

Позивач у суді першої інстанції підтвердив, що він має юридичну освіту, досвід роботи в галузі права, в тому числі щодо надання юридичних консультацій фізичним особам з питань кредитування. Отже він не є пересічним споживачем банківських послуг, який не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором. У зв`язку з чим суд визнав необґрунтованими його твердження про те, що відповідач скористався відсутністю знань у позивача, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг.

Суд першої інстанції правильно послався на те, що спірний кредитний договір - це незначний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та не потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння умов кредитування.

За вказаних обставин місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги посилання позивача, як на доказ введення його банком в оману, рішення Господарського суду м. Києва у справі №910/20506/20 від 03.08.2021, яким залишено без задоволення позов АТ «Ідея банк» про визнання недійсним та скасування рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимономонопольного комітету України №30-р/тк від 13.10.2020 «Про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу»(а.с.13-20).

Рішенням Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України (АМКУ) № 30-р/тк від 13.10.2020 "Про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу" (а.с.76-93), визнано дії АТ «Ідея Банк» у вигляді поширення на вивісках у відділеннях банків АТ «Ідея Банк» на території України, у пресі, у друкованих листівках, що були розміщені в Банку, на бордах, сітілайтах, на банерах, вздовж ескалаторів Київського метрополітену (станція метро «Лук`янівська»), а також у мережі Інтернет, зокрема в соціальних мережах, неправдивої інформації: «Ідеальна 30» Щодня ідеальний кредит під повний 0%», а також неповної інформації шляхом незазначення стандартної інформації, яку зобов`язаний зазначати, порушенням, передбаченим статтею 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

За вказане порушення на підставі статті 21 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» накладено штраф у розмірі 88014,00 грн.

Також визнано дії АТ «Ідея Банк» щодо поширення інформації на вивісках у відділеннях банків АТ «Ідея Банк» на території України, у пресі, у друкованих листівках, що були розміщені в Банку, на бордах, сітілайтах, на банерах, вздовж ескалаторів Київського метрополітену (станція метро «Лук`янівська»), а також у мережі Інтернет, зокрема в соціальних мережах, а саме: «Чорна п`ятниця ЦІНИ НАВПІЛ -50% РОЗПРОДАЖ КРЕДИТІВ», яка є неповною через спосіб її викладення та може ввести в оману споживачів щодо отримання кредитів, що, у свою чергу, може вплинути на намір споживачів щодо отримання кредитів та набуття АТ «Ідея Банк» більш вигідного становища порівняно з іншими суб`єктами господарювання, які діють на відповідному ринку, порушенням законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, передбаченим статтею 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

За вказане порушення на підставі статті 21 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» накладено штраф у розмірі 4 000952,00 грн.

Водночас вказаним рішенням Антимонопольний комітет визнав, що вказані дії АТ «Ідея Банк» можуть ввести в оману певне коло споживачів щодо отримання кредитів, що, у свою чергу, може вплинути на намір споживачів щодо отримання кредитів та набуття АТ «Ідея Банк» більш вигідного становища порівняно з іншими суб`єктами господарювання, які діють на відповідному ринку. Однак це не означає, що у всіх випадках отримання кредитів у вказаний період позичальники діяли під впливом обману. В кожному випадку мають бути враховані всі обставини, що значним чином впливали на намір позичальника укласти правочин, які істотні умови договору не були доведені до відома позивальника та чи міг він реальну можливість ознайомитися з умовами кредитування.

Отже факт обману та наявність умислу в діях відповідача, направленого на обман контрагента, не знайшов підтвердження.

Посилання позивача на те, що п.1.5. кредитного договору та п.7.4 у п.5 відповідного додатку№1 до вищевказаного кредитного договору є такими, що не відповідають чинному законодавству України щодо споживчого кредитування та захисту прав споживачів, оскільки встановлюють щомісячну плату за «Плата за обслуговування кредитної заборгованості», тобто супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватись безоплатно, - не можуть бути підставою для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Згідно положень ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) висловилася щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно та дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між позивачкою та відповідачем, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що позивач може захистити своє право, яке вважає порушеним, в інший встановлений законом спосіб.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що при укладенні кредитного договору було відсутнє його волевиявлення; сторонами було погоджено усі істотні умови договору, які не можна вважати несправедливими, незбалансованими, оманливими щодо позичальника або такими, що завдали шкоди позичальнику, який на власний розсуд добровільно розпорядився своїми цивільними правами, взяв на себе та тривалий час виконував цивільні обов`язки за договором і протилежного не довів; з цим позовом про недійсність кредитного договору позичальник звернувся майже через три роки після його укладення та отримання кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Отже доводи апеляційної скарги позивача, які дублюють обґрунтування позовних вимог, зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом рішенням та не підтверджені належними і допустимими доказами, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, відповідно, на увагу колегії суддів не заслуговують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

За таких обставин апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 07 вересня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07.03.2023 р.

Головуюча суддя О.В.Чумак

Судді С.Б.Бутенко

О.І.Обідіна