Провадження № 22-ц/812/285/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2023 року м. Миколаїв

справа № 487/2337/22

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану представником адвокатом Сорочан Єлисеєм Васильовичем, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 23 січня 2023 року під головуванням судді Лагоди А.А., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач зазначав, що 22 травня 1998 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 294. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2016 року шлюб було розірвано. В період шлюбу, ними було придбано нежитлове приміщення загальною площею 86,3 кв.м., основною площею 68,3 кв.м., за літ. Б, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , також на орендованій земельній ділянці в районі будинку АДРЕСА_1 вони побудували Автосалон з магазином автозапчастин, який введено до експлуатації декларацією про готовність об`єкта від 25 жовтня 2011 року №МК 1, Вказаному об`єкту надано нову адресу: АДРЕСА_2 . На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1239 від 22 листопада 2011 року зареєстровано право власності на вищевказано майно. Позивач вказував, що рішеннями судів у справі № 487/3037/16-ц було встановлено, що зазначене нерухоме майно є спільним майном подружжя і частки сторін у ньому є рівними, проте розмір їх часток не було визначено. При цьому, оскільки право власності на вказазане нерухоме майно зареєстовано за ОСОБА_2 , то між ними існує спір щодо часток спільно набутого під час шлюбу майна.

Посилаючись на те, що вищевказане майно було придбано за спільні кошти в період шлюбу, позивач просив суд про його поділ шляхом визнання за ним та за ОСОБА_2 права власності на частину нерухомого майна, що складається з нежитлового приміщення загальною площею 86,3 кв.м, основною площею 68,3 кв.м, літ. «Б», за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення автосалону з магазином автозапчастин, по АДРЕСА_1 .

Відповідачка заперечувала проти задоволення позову. ОСОБА_2 вказувала, що позивачем не доведено належними доказами віднесення об`єктів нерухомості до спільної сумісної власності, не вказано джерело походження грошових коштів, за які придбано спірні об`єкти нерухомості. Як стверджувала відповіачка, будівля за адресою АДРЕСА_1 була придбана за кошти від продажу її квартири, а будівля по. АДРЕСА_3 - побудована за кошти її батьків. На думку ОСОБА_2 , враховуючи звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до неї про поділ спільного майна подружжя та виділення в натурі нерухомого майна у справі №487/3037/16-ц, повторне звернення з аналогічним позовом є зловживанням процесуальними правами. Також зазначала, що позов подано після спливу позовної давності та просила застосувати наслідки, передбачені ч.4 ст. 267 ЦК України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2022 року клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України залишено без задоволення.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2023 року позов задоволено. Поділено спільне сумісне майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення загальною площею 86,3 кв. м літ. «Б», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частку нежитлового приміщення автосалону з магазином автозапчастин, за літ. А-3 загальною площею 465,8 кв. м з службовою будівлею та спорудою, розташованого на АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Сорочан Є.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт зазначав, що при розгляді справи № 487/3037/16-ц, яка розглядалась судом за участю тих самих осіб та вирішувалось питання поділу між сторонами спірних нежитлових приміщень, але шляхом виділення в натурі, зроблено висновок, що спірні нежитлові приміщення є самочинно збудованим нерухомим майном. В свою чергу визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативно-правовими актами не передбачено, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц та висновку Верховного Суду у постанові від 15 квітня 2019 року у справі № 307/3957/14-ц. Відтак і його поділ шляхом визнання права власності на частку у спільному майні є неможливим. Апелянт не погоджується з висновком суду, про те, що об`єктом поділу нерухомого майна, яке набуте у передбаченому законом порядку та є належним чином зареєстроване на час розгляду справи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому може бути поділене між сторонами. Так місцевий суд оскаржуваним рішенням визнав за позивачем право власності на частку об`єктів самочинного будівництва, що суперечить вимогам закону.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник адвокат Сорочан Є.В. - підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, про причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду спави від них не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з абзацем першим частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судом першої інстанції при встановленні обставин справи інстанції вірно враховано, що відповідно до приписів ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доведенню обставини, встановлені рішенням суду у цивільної справи № 487/3037/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та виділення в натурі нерухомого майна. Так, постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.12.2021 року у зазначеній справі, залишеною без змін постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.05.2022 року, було встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22 травня 1998 року по 04 листопада 2016 року, за час спільного сімейного проживання подружжям за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О.Л. від 03 травня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1948, було придбане нежитлове приміщення загальною площею 86,3 кв.м, основною площею 68,3 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а також набуто нежитлові приміщення автосалону з магазином автозапчастин, за літ. А-3 загальною площею 465,8 кв. м з службовою будівлею та спорудою, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 12 грудня 2011 року, виданого відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 листопада 2011 року № 1239. Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 .

Судовими рішеннями в рамках цивільної справи № 487/3037/16-ц був встановлений обсяг спільного рухомого майна подружжя, при поділі якого суд виходов із рівності частки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у цьому майні. Також була надана оцінка доводам відповідачки про те, що спірні нежитлові приміщення є її особистим майном, та встановлено, що вищевказане нерухоме майно є спільним майном подружжя ОСОБА_4 , оскільки презумпція спільності права власності подружжя на це майно відповідачкою не спростована. Крім того судовими рішеннями у справі № 487/3037/16-ц було встановлено, що сторонами була проведена перебудова нежитлових приміщень: відповідно до технічного паспорту нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , до їх складу входять самочинно збудовані нежитлові приміщення літ. "А-3" (збільшена загальна площа на 17,0 кв. м. за рахунок влаштування підповерху); прибудова літ. "А1 - 1" (площа забудови 84,5 кв. м, загальна площа 71,3 кв. м); навіс літ. "В" (площа забудови 63,8 кв. м); згідно з технічним паспортом на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до його складу входять самочинно збудована прибудова літ. "Б 1" (площа забудови 2,70 кв. м, загальна площа 2,50 кв. м); гараж літ. "Х" (площа забудови 24,7 кв. м). Встановивши такі обставини відповідно до приписів 364, 367 ЦК України в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ зазначеного спільного майна подружжя шляхом виділення в натурі його частки було відмовлено.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про визнання спірного нерухомого майна спільним майном подружжя та поділ його в рівних частках шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку у цьому спільному майні. При цьому суд обгрунтовано виходив з того, що відповідачкою належними та допустими доказами презумпція спільності майна не спростована, обставин для відступлення від засади рівності часток подружжя не було встановлено.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

З пояснень ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції вбачається, що між нею та ОСОБА_1 постійно виникають конфлікти з приводу цього майна, з 2016 року тривають судові спори, в зв`язку із чим, за твердженням відповідачки, до теперішнього часу самовільна перебудова нежитлових приміщень нею в установленому законом порядку не оформлена.

За такого, враховуючи що самовільна перебудова не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється не з вини позивача, оскільки право власності на нежитлові приміщення зареєстровано тільки за позивачкою, а наявність самовільного будівництва позбавляє останнього можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу нерухомого майна в натурі, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для визначення ідеальних часток сторін у праві спільної власності сторін на це майно.

При цьому апеляційний суд бере до уваги правові висновки, викладені Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц, від 18 серпня 2021 року у справі № 359/3859/17, щодо можливості визнання об`єкту незавершеного будівництва, зведеного за час шлюбу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення позову є правильним.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно провів поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на частку у спірному спільному майні, не врахувавши, що до його складу входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна - є необгрунтованими, оскільки судом першої інстанції ухвалювалось рішення про визначення ідеальних часток у праві власності на спільне нерухоме майно, без його поділу в натурі.

Посилання апеляційної скарги на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц та Верховного Суду у постанові від 15 квітня 2019 року у справі № 307/3957/14-ц, не можуть бути враховані, оскільки справа № 200/22329/14-ц стосується спору між контрагентами за договором пайової участі у фінансуванні будівництва багатоквартирного будинку, де предметом зустрічного позову було визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, а у справі № 307/3957/14-ц предметом спору був поділ в натурі придбаного за договором дарування та зареєстрованого за одним із подружжя будинку, згодом реконструйованого.

Отже правовідносини у вказаних справах не є тотожними правовідносинам, з яких виник спір у справі, що переглядається.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем позовна давність не була пропущена є правильним, оскільки відповідає обставинам справи і вимогам закону. До того ж апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного застосування судом норм права, що регулюють позовну давність.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За такого, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2023 року є законним і обґрунтованим та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

З огляду на результати апеляційного перегляду відсутні підстави для відшкодування апелянту судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

_____________________________________________

Повний текст постанови складено 24 березня 2023 року.