Справа № 463/9957/21 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2943/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м.Львів

Справа № 463/9957/21

Провадження № 22ц/811/2943/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 10 травня 2022 року у складі судді Мармаша В.Я., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

7 вересня 2021 року ТзОВ «Львівенергозбут» звернулося в суд з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачі є побутовими споживачами житлово-комунальних послуг та мають обов`язки щодо повної та своєчасної сплати за такі. Своїх обов`язків відповідачі належним чином не виконували, що призвело до утворення заборгованості за електроенергію у розмірі 25 205,85 грн. За заявами Товариства Личаківським районним судом було видано судовий наказ від 28 грудня 2019 року №463/10201/19 про стягнення 20 048,85 грн. заборгованості та судовий наказ від 21 квітня 2021 року №463/3313/21 про стягнення 5 157 грн., однак за заявами боржників зазначені накази були скасовані ухвалами суду від 7 травня 2021 року та від 9 липня 2021 року відповідно. Відтак, за стягненням непогашеної заборгованості Товариство змушене звертатися до суду в порядку позовного провадження.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» 25 205,85 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію у квартирі АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував того, що особовий рахунок відкритий не на ім`я відповідачів по справі, а з 2010 року послугами, які надає позивач за адресою: АДРЕСА_2 та відповідно ніколи не користувалася послугами, які надає позивач за вказаною адресою. Просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

31 січня 2023 року ТзОВ «Львівенергозбут» подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 18 листопада 2019 року № 8914 та від 24 лютого 2021 № .

Згідно розрахунку заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію за адресою реєстрації відповідачів заборгованість за період з листопада 2016 року по березень 2020 року становить 25 205,85 грн. Розрахунок заборгованості складений з урахуванням чинних тарифів та показників лічильника.

Позивач звертався до суду із заявами про видачу судових наказів (у листопаді 2019 року на суму 20 048,85 грн. та в березні 2021 року на решту суми заборгованості в розмірі 5 157 грн.). Такі накази видані судом, але надалі були скасовані за заявами сторони відповідача (ухвали суду від 7 травня 2021 у справі № 463/10201/19 та від 9 липня 2021 року у справі № 463/3313/21).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт невнесення відповідачами плати за спожиту електричну енергію в повній мірі, зокрема, за період з листопада 2016 по березень 2020 року, а тому суд стягнув з відповідачів солідарно заборгованість за вказаний період в розмірі 25 205,85 грн.

З такими висновками суду погодитися повністю не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі комунальних послуг зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, визначені відповідними договорами. При цьому споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Сторони такий договір не уклали. Однак, як встановлено судом, позивач фактично надавав послуги із постачання електричної енергії, а також ніс відповідні витрати, що підтверджується розрахунком заборгованості, який не спростований.

Обов`язок з оплати спожитої електричної енергії незалежно від факту укладення відповідного договору передбачений також ст.ст. 13, 58 Закону України «Про ринок електричної енергії».

Відповідно до довідки № 8914 від 18 листопада 2019 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 (основний квартиронаймач) та ОСОБА_1 .

Довідкою № від 24 лютого 2021 року стверджується, що ОСОБА_2 є власником зазначеної квартири.

Згідно Акту з місця проживання від 12 жовтня 2022 року ОСББ «Васильченка 14» ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 з 8 квітня 2010 року по час складення акту без реєстрації, вона є власником цієї квартири з 2009 року.

Згідно ст. 1 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875 - IV «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189 VIII, який набрав чинності 10 грудня 2017 року, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати такі послуги.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Докази, що ОСОБА_1 є членом сім`ї ОСОБА_2 відсутні.

Частиною 4 ст. 319 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 3 Закону України № 1382-IV від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні; довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання особи.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 є власником іншого житла (квартири АДРЕСА_4 ), де вона проживає і несе обов`язок по його утриманню та сплаті за надані житлово-комунальні послуги. Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Докази того, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з електропостачання у належній ОСОБА_2 квартирі відсутні.

Для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги особа повинна фактично ними не користуватися.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц.

З урахуванням наявних у справі доказів, колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 не проживає за адресою АДРЕСА_2 та, відповідно, не користується послугами, які надає позивач, що не враховано судом першої інстанції. Тому висновок суду першої інстанції, що заборгованість належить стягнути з відповідачів солідарно, є помилковим.

Рішення суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 не оскаржене і в частині вирішення позовних вимог до нього не переглядається.

З урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів вважає, що з наведених вище мотивів оскаржуване рішення суду в частині вимог до відповідача ОСОБА_1 не можна визнати законним й обґрунтованим. Відтак, це рішення у зазначеній частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

З врахуванням зазначених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 10 травня 2022 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в позові щодо ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

Керуючись: ст.ст. 141, 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року в частині стягнення заборгованості та судових витрат з ОСОБА_1 скасувати та в цій частині прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення з заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 25 205,85 грн. та сплаченого позивачем судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 9 лютого 2023 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________ Мікуш Ю.Р. ___________________ Р.В. Савуляк