Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/539/22
Провадження № 2/499/18/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 березня 2023 року смт Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., за участю секретаря судового засідання Дібрової О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в смт. Іванівка Березівського району Одеської області об`єднану цивільну справу за первісною позовною заявою акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк», ОСОБА_1 про визнання поруки такою, що припинена

ВСТАНОВИВ:

До Іванівського районного суду Одеської області звернувся представник АТ «Альфа-банк» до відповідачів з вимогою про стягнення з них у солідарному порядку 16150,15 дол. США та суму сплаченого судового збору у розмірі 7087,07 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.08.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №2008/13-1-08/403, на підставі якого ОСОБА_1 позивачем було надано грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 19000,00 доларів США.

В якості забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 перед банком за договором кредиту, між ОСОБА_2 та Банком був укладений договір поруки №06-09/1813 від 14.08.2008 року, відповідно до умов п. 1.1. якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту, але вказані зобов`язання не виконані.

На підставі чого представник позивача просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість, яка складає 16150,15 дол. США та судові витрати.

31.10.2022 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк» про визнання поруки такою, що припинена. Відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_2 не заперечував факт укладання ним договору поруки. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 26.02.2010 року між кредитором та ОСОБА_1 була укладена Додаткова угода про внесення змін до Договору кредиту №2008/13-1-08/403, за умовами якої ОСОБА_1 була встановлена нова процентна ставка за користування кредитом та встановлено новий термін повернення кредиту, таким чином були внесені суттєві зміни до умов кредитування, однак поручителю про це повідомлено не було та як наслідок в порушення вимог ч.1 ст. ч.4 ст.559 ЦК України просив зустрічну позовну заяву задовольнити.

Представник АТ «Альфа-Банк» у судове засідання не з`явився, раніше надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, на задоволені первісного позову наполягав.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, на адресу суду повернувся конверт, в якому йому направлялася судова повістка про виклик до суду з відміткою, що адресат за вказаною адресою відсутній, однак враховуючи, що судова повістка направлялася відповідачу за встановленим у визначеному законом порядку місцем реєстрації, то відповідач у відповідності до ст.128 ЦПК України визнається судом таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв та клопотань не надав, відзиву не надіслав, про причини неявки не повідомила, тому суд визнає його неявку з неповажних причин та вважає за можливе провести підготовче засідання у його відсутність.

Позивач по зустрічній позовній заяві та його представник у судове засідання не з`явилися, однак представник позивача по зустрічному позову надав до суду заяву про слухання справи у їх відсутність, на задоволенні зустрічного позову наполягав.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до наступного висновку.

14.08.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №2008-13-1-08/403, на підставі якого ОСОБА_1 позивачем було надано грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності у сумі 19000,00 доларів США 00 центів зі сплатою 13,50 процентів річних, з кінцевим терміном погашення кредиту до серпня 2033 року, що підтверджується копією договору.

У якості забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 перед банком за договором кредиту, між ОСОБА_2 та Банком був укладений договір поруки №06-09/1813 від 14.08.2008, відповідно до умов п. 1.1. якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту №2008-13-1-08/403 від 14.08.2008 року, що підтверджується копією договору.

26.02.2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту №2008-13-1-08/403 від 14.08.2008 року, згідно із якою сторони домовились про встановлення нової процентної ставки за користування кредитом у розмірі 14,55% та встановлено новий термін повернення до 13.08.2038 року, що підтверджується копією угоди.

У зв`язку з порушенням умов кредитного договору станом на 13.05.2022 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором становить 16150 доларів США 15 центів, що в еквіваленті становить 472471 гривні 02 копійки та складається із: сума заборгованості за кредитом 11026 долар США 78 центів, що в еквіваленті становить 322587 грн. 35 коп.; прострочена заборгованість 1351 долар США 29 центів, що в еквіваленті становить 39531 грн. 85 коп.; сума заборгованості за відсотками 460 доларів США 20 центів, що в еквіваленті становить 13463 гривень 10 копійок; прострочена заборгованість за відсотками 3311 долари США 88 центів, що в еквіваленті становить 96888 гривень 72 копійок.

Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до універсального правила, викладеного в частині третій статті 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з положеннями статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Відповідно до п 1.1.2.2. договору кредиту №2008-13-1-08/403 від 14.08.2008 року кінцевий термін погашення всіх траншів кредиту до 10.08.2033 року.

Пунктом 4.4 укладеного між Банком та ОСОБА_1 договору кредиту передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору та комісії в розмірах, передбачених цим договором в порядку, визначеному п.п.2.5, 2.6, 2.8, 2.9. цього Договору та Тарифами) цього договору, протягом більше, ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Тобто сторони самостійно врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання.

З аналізу змісту пункту 4.4 договору кредиту випливає, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості.

Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає Банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наведене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19).

При цьому судом також враховуються положення ч. 3 ст. 533 ЦК України, згідно з якою використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

Таким чином позовні вимоги по первісному позову до ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, натомість вимоги до ОСОБА_2 задоволенню не підлягають у зв`язку з наступним.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання поруки такою, що припинена, то суд вказує на таке.

Відповідно до вимог ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ч.6 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13, ч.ч.1. 4 ст.14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Згідно п.1.1 Договору покури від 14.08.2008 року поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати з позичальником за виконання зобов`язань щодо повернення суми кредиту у розмірі, строки та в порядку, передбаченому договором кредиту №2008-13-1-08/403 від 14.08.2008 року. Також в даному договорі поруки вказано зімст забезпеченого зобов`язання: повернення кредиту у сумі 19000,00 дол. США до 13.08.2033 року зі сплатою 13,5 відсотків річних та комісії, у розмірі, передбаченої договором кредиту.

Відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України в редакції, що діяла на момент укладення Основного договору і Договору поруки, остання припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таким чином, межі прав і обов`язків поручителя ОСОБА_2 були встановлені як договором поруки №06-09/1813 від 14.08.2008 року, так діючим на той час законом і обумовлювалися, серед іншого, настанням певної події наданням письмової згоди на збільшення обсягу обов`язків позичальника за Основним договором.

Як вказано вище, 26.02.2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту №2008-13-1-08/403 від 14.08.2008 року, згідно із якою сторони домовились про встановлення нової процентної ставки за користування кредитом у розмірі 14,55% та встановлено новий термін повернення до 13.08.2038 року, що підтверджується копією угоди.

Таким чином, обсяг відповідальності позичальника збільшився, що обумовило збільшення такої відповідальності і для поручителя.

Відповідно до вимог ч.6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно висновків щодо застосування норм права, викладених у Постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року по справі № 569/9873/16-ц аналогічної категорії «Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки або зміни ануїтетного платежу (зміни схеми погашення кредиту) в бік збільшення тощо».

Аналогічні висновки містяться і в інших Постановах Верховного Суду щодо таких самих правовідносин та спорів, зокрема у Постанові ВС від 14 листопада 2018 року по справі № 758/8433/15-ц.

Згідно правового висновку, закріпленого у Постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року по справі № 569/9873/16-ц «згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни».

Аналогічний висновок у схожій за правовідносинами справі містить Постанова Верховного Суду від 12 грудня 2018 року (справа № 156/770/15-ц).

Відповідач за зустрічним позовом не надав суду будь яких доказів, які б свідчили про очевидну згоду поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності і що така згода надана у спосіб, передбачений договором поруки.

Не містять і матеріали цивільної справи подібних відомостей.

Так, а ні додаткова угода, ані сам договір поруки не містить згоди поручителя на збільшення обсягу відповідальності боржника в частині збільшення розміру відсотків і, як наслідок, сукупної вартості кредиту.

Оскільки обсяг відповідальності позичальника був збільшений і поручитель не надав згоду на таке збільшення, за умовами договору Поруки і положень закону порука припинилася.

Згідно зіст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення первісного позову та задоволення в повному обсязі зустрічного позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Первісний позов акціонерного товариства «Альфа-Банк» (м. Київ, вул. Велика Васильківська 100, ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором кредиту №2008-13-1-08/403 від 14.08.2008 року у розмірі 16150 доларів США 15 центів, що в еквіваленті становить 472471 гривні 02 копійки та складається із:

сума заборгованості за кредитом 11026 долар США 78 центів, що в еквіваленті становить 322587 грн. 35 коп.;

прострочена заборгованість 1351 долар США 29 центів, що в еквіваленті становить 39531 грн. 85 коп.;

сума заборгованості за відсотками 460 доларів США 20 центів, що в еквіваленті становить 13463 гривень 10 копійок;

прострочена заборгованість за відсотками 3311 долари США 88 центів, що в еквіваленті становить 96888 гривень 72 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» розмір сплаченого судового збору у сумі 7087,07 грн.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк», ОСОБА_1 про визнання поруки такою, що припинена задовольнити.

Визнати поруку, встановлену договором №06-09/1813 від 14.08.2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» такою, що припинена.

Стягнути з АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 розмір сплаченого ним судового збору у сумі 992,40 грн. у рівних частинах.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Якщо апеляційну скаргу не було подано, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяІгор ПОГОРЄЛОВ