ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/724/22Головуючий у 1-й інстанції Клим Т.П.
Провадження № 22-ц/817/71/23 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Костів О. З.,

за участі секретаря -Сович Н.А.

та сторін -представника прокуратури Вигонної І.В.; апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Сідорової І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 601/724/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 вересня 2022 року, ухваленого суддею Клим Т.П., повний текст рішення суду складено 05 жовтня 2022 року у справі за позовом керівника Кременецької окружної прокуратури Тернопільської області в інтересах держави в особі Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області (Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської області) до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення,

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2022 року керівник Кременецької окружної прокуратури Тернопільської області в інтересах держави в особі Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області (Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської області) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 134 та статті 237 КЗпП України.

В обґрунтування позову посилається на те, що наказом керівника апарату Кременецької райдержадміністрації Тернопільської області ОСОБА_1 від 11.02.2020 № 6-К звільнено ОСОБА_2 17.02.2020 року з посади головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Кременецької райдержадміністрації, у зв`язку із скороченням чисельності та штату державних службовців апарату районної державної адміністрації відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.07.2020 року у справі № 500/714/20 визнано протиправним звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Кременецької районної державної адміністрації, скасовано наказ керівника апарату Кременецької районної державної адміністрації № 6-К від 11 лютого 2020 року "Про звільнення ОСОБА_2 ", поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу організаційної роботи та ведення Державного реєстру виборців апарату Кременецької районної державної адміністрації.

Крім того, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року у справі № 500/1214/21 стягнуто з Кременецької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 лютого 2020 року по 21 липня 2020 року в розмірі 66454,70 грн. На виконання вищевказаного рішення суду Кременецькою райдержадміністрацією Тернопільської області нараховано та виплачено ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 66454,70 грн.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 вересня 2022 року позов керівника Кременецької окружної прокуратури Тернопільської області в інтересах держави в особі Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області (Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської області) до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області (Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської області) завдану внаслідок незаконного звільнення працівника шкоду в розмірі 66454 грн. 70 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Тернопільської обласної прокуратури (м. Тернопіль, вул. Листопадова, 4, р/р UA0004091 в ДКСУ м. Київ, , МФО 820172) сплачений судовий збір в розмірі 2481,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що висновок суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини не регулюються Законом України "Про державну службу", прямо суперечить нормам матеріального права та правовій позиції Верховного Суду, що наведена у постанові від 11 серпня 2022 року у справі № 560/6518/20.

Слід зауважити, що вказаний закон не лише регулює досудовий порядок врегулювання спору, а й правові підстави для стягнення в порядку регресу спричиненої матеріальної шкоди, а також містить передумови, дотримання яких є необхідним для звернення до суду з відповідним позовом, та визначає коло осіб, які уповноважені на таке звернення до суду.

Варто також зауважити, що спірні правовідносини не регулюються законодавством, на яке послався позивач як на правову підставу позову, а саме ст. 1160. ч. 1 ст.. 1191 ЦК України. Вказані правові норми є загальними, не підлягають до застосування до спірних правовідносин, оскільки з аналізу ст. 1174 та ч. 4 ст. 1191 ЦК України вбачається, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями посадової або службової особи органу відшкодовується саме державою, при цьому держава не має права зворотної вимоги щодо відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами.

Так, ОСОБА_1 дійсно як керівник апарату адміністрації підписала наказ про звільнення працівника, який в подальшому був поновлений на роботі, однак відповідач не мала умислу на незаконне звільнення цього працівника, а також рішення про його звільнення приймала не самостійно, а спільно з іншими працівниками апарату адміністрації, тобто це рішення є результатом спільної діяльності декількох посадових осіб адміністрації.

Порядок погодження управлінських документів визначений Главою 5 "Погодження управлінських документів" розділу II Правил організації діловодства та архівною зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, що затверджені Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5 (надалі - Правила).

Звертаємо увагу суду, що в Інструкції з діловодства в Кременецькій районній державній адміністрації, що затверджена розпорядженням голови РДА № 413-од від 23 листопада 2018 року у п. 92, 93 вказано, що в разі погодження проектів розпоряджень, доручень, наказів в електронній формі проект такого документа візується начальником юридичного відділу за результатами проведення юридичної експертизи. Не погоджений у відповідному порядку проект електронного документа не передається на підписання (затвердження).

Як вбачається зі змісту наказу № 6-к від 11 лютого 2020 року "Про звільнення ОСОБА_3 ", цей наказ містить не лише підпис ОСОБА_1 , а й візи трьох інших працівників Кременецької РДА:

- Надії Ніколаєвої - начальника відділу кадрів і мобілізаційної роботи апарату Кременецької РДА;

- Ірини Студенної - головного спеціаліста юрисконсульта Кременецької РДА;

- Ірини Ґрушицької - головного спеціаліста відділу фінансово-господарського забезпечення апарату Кременецької РДА.

Отже, відповідальною за видачу наказу "Про звільнення ОСОБА_2 " є не лише ОСОБА_1 , а ще три посадові особи Кременецької райдержадміністрації, відтак покладення обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди лише на одну ОСОБА_1 суперечить пункту 9 Глави 5 Розділу II Правил, а також частині 3 ст. 81 Закону України "Про державну службу", відповідно до якої у разі спільного заподіяння шкоди кількома державними службовцями кожен із них несе відповідальність у розмірі, пропорційному ступеню вини.

Таким чином, вважаємо, що позивач не довів у встановленому порядку вини ОСОБА_1 , як єдиного державного службовця, винного у незаконному звільненні ОСОБА_2 .

Також звертаємо увагу на не доведення позивачем умислу ОСОБА_1 на звільнення ОСОБА_2 , що є обов`язковою умовою для застосування зворотної вимоги (регресу) до державного службовця, як це передбачено частиною 3 ст. 80 Закону України "Про державну службу" (у разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю).

Отже, висновок суду першої інстанції про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_1 за шкоду, заподіяну Кременецькій РДЛ у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу суперечить вимогам матеріального права та не ґрунтується на матеріалах справи.

Суд першої інстанції не дав жодної правової оцінки доводам відповідача про те, що порядок відшкодування шкоди, встановлений статтею 82 Закону, керівником державної служби не дотримано, а також не вдався до аналізу та обґрунтування, яка особа має суб`єктивне право на звернення до суду з позовом до осіб, винних у заподіянні шкоди, про відшкодування такої шкоди в порядку регресу.

Так, упродовж трьох місяців з моменту виплати ОСОБА_2 відшкодування голова Кременецької РДА не звертався до ОСОБА_1 з пропозицією, в якій зазначаються розмір, порядок і строки відшкодування шкоди, а також обставини, що стали підставою для відшкодування. А відповідно до ч. 4 ст. 82 цього Закону право на позов виникає у суб`єкта призначення лише у випадку ненадання державним службовцем відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, відмови від відшкодування шкоди чи невідшкодування шкоди до зазначеного у пропозиції строку.

Отже, право на позов у голови Кременецької РДА, як суб`єкта призначення керівника апарату Кременецької РДА - не виникло. Відтак не виникло і в органів прокуратури право на представництво інтересів керівника голови адміністрації.

Кременецька окружна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що матеріальна відповідальність державного службовця та матеріальна відповідальність роботодавця відрізняються між собою розміром відшкодованої шкоди, порядком відшкодування та характером правових норм, що їх регулюють. Оскільки у даному спорі ОСОБА_1 , саме як роботодавцем, винесено незаконний наказ про звільнення працівника із займаної посади, що потягло за собою виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказані правовідносини повинні регулюватися нормами трудового законодавства.

Також апелянт помилково посилається на правовий висновок, викладений у постановах ВС від 11.02.2021 року у справі № 560/2146/19 та від 11.08.2022 року у справі № 560/6518/20, оскільки вказані справи розглядались в порядку адміністративного судочинства, а також правовідносини сторін у справі не є тотожними.

Окрім того, не заслуговують на увагу аргументи апелянта про те, що рішення про звільнення ОСОБА_2 вона приймала не самостійно, а спільно з іншими працівниками апарата райдержадміністрації, які візували наказ про звільнення. Відповідно до законодавчих вимог обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Оскільки в даному випадку законодавством на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону, покладено матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди (п. 8 ст. 134 КЗпП України), також не заслуговують на увагу аргументи апелянта щодо необхідності встановлення судом майнового становища відповідача, співвідношення заподіяної шкоди заробітній платі тощо.

Кременецька районна державна адміністрація, як розпорядник бюджетних коштів та уповноважений суб`єкт владних повноважень, усвідомлюючи порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам належні заходи щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника не вжила, що і стало підставою для звернення прокурора до суду з відповідним позовом.

Отже, прокурором у даній цивільній справі підставно визначено позивачем Кременецьку районну державну адміністрацію, а не її голову, оскільки саме цей орган є спеціально уповноваженим суб`єктом у спірних правовідносинах та саме йому спричинено шкоду виплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу за рахунок бюджетних коштів.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Сідорова І.А. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.

Представник прокуратури прокурор Вигонна І.В. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що, оскільки ОСОБА_2 було звільнено з роботи наказом керівника апарату Кременецької райдержадміністрації Тернопільської області ОСОБА_1 від 11.02.2020 № 6-К, який був визнаний незаконним, що потягло виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, тому відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконного звільнення.

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів.

Судом встановлено, що підставою для звернення із позовом прокурора було рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року у справі № 500/1214/21, яким ОСОБА_2 відшкодовано середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 66454,70 грн, у зв`язку із її незаконним звільненням. Позов заявлено, виходячи з вимог статей 130, 134, 136, 237 КзпП України та статей 1166, 1191 ЦК України.

Розпорядженням голови Кременецької райдержадміністрації Тернопільської області від 25.12.2014 року ОСОБА_1 призначено на посаду керівника апарату Кременецької районної державної адміністрації з 05.01.2015 року. ОСОБА_1 здійснювала свої повноваження, як державний службовець і на яку розповсюджується Закон України "Про державну службу", як спеціальний закон у даних правовідносинах (ст. 44).

Розпорядженням голови Кременецької райдержадміністрації Тернопільської області від 01.07.2015 року призначено ОСОБА_2 на посаду головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Кременецької районної державної адміністрації з 02.07.2015 року.

На підставі наказу керівника апарату Кременецької райдержадміністрації Тернопільської області ОСОБА_1 від 11.02.2020 року № 6-К 17.02.2020 року ОСОБА_2 , головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців апарату райдержадміністрації, звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату державних службовців апарату районної державної адміністрації (п.1 ч.1ст.87 Закону України «Про державну службу») (а.с.22).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.07.2020 року у справі № 500/714/20 визнано протиправним звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Кременецької районної державної адміністрації, скасовано наказ керівника апарату Кременецької районної державної адміністрації № 6-К від 11 лютого 2020 року «Про звільнення ОСОБА_2 », поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу організаційної роботи та ведення Державного реєстру виборців апарату Кременецької районної державної адміністрації. У вказаному рішення зазначено, що позивачка немає інших членів сім`ї з самостійним заробітком, оскільки вона є одинокою, що підтверджується довідкою відділу державної реєстрації Кременецької міської ради про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №216/08-11 від 12.03.2020. Проте, відповідачем даний факт при визначенні переважного права на залишення на роботі взято до уваги не було (а.с. 24 -31).

Наказом керівника апарату Кременецької райдержадміністрації Тернопільської області ОСОБА_1 від 31.07.2020 року, на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.07.2020 року у справі № 500/714/20, скасовано наказ від 11.02.2020 року № 6 «Про звільнення ОСОБА_2 », поновлено ОСОБА_2 з 03.08.2020 року на посаді головного спеціаліста відділу організаційної роботи та ведення Державного реєстру виборців апарату Кременецької районної державної адміністрації (а.с. 53).

Розпорядженням голови Кременецької райдержадміністрації Тернопільської області від 24.03.2021 року звільнено 25.03.2021 року ОСОБА_1 з посади керівника апарату Кременецької районної державної адміністрації в порядку переведення на посаду начальника управління з гуманітарних питань, забезпечення взаємодії з органами місцевого самоврядування, інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю Кременецької районної державної адміністрації.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 08.02.2022 року, залишеним без зміни постановою восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2022 року (справа № 500/7182/21), наказ про звільнення ОСОБА_1 визнано незаконним і поновлено її на посаді (а.с. 95-103).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року у справі № 500/1214/21 стягнуто з Кременецької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 лютого 2020 року по 21 липня 2020 року в розмірі 66454,70 грн (а.с .33-36, 56).

Згідно довідки Кременецької районної військової адміністрації від 13.04.2022 року № 03-28/2, на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року у справі № 500/1214/21 Кременецькою райдержадміністрацією за рахунок коштів загального фонду державного бюджету на 2021 рік: в травні 2021 року було виплачено ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 66454,70 грн., а саме: готівка 53496,03 грн., утримано прибуткового податку 11961,85 грн., утримано військового збору 996,82 грн. Вказане також підтверджується відомістю виплати від 31.05.2021 року, реєстром перерахувань за травень 2021 року та платіжними дорученнями № 331, 333, 334, 365, 366, 367 (а.с. 38-44, 60).

На виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року у справі № 500/1214/21 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету на 2021 рік з рахунку Кременецької райдержадміністрації виплачено 66454,70 грн (довідка №01-115/02-20 від 17.01.2023 року).

Отже, кошти були перераховані з державного бюджету на рахунок Кременецької ради для виконання рішення суду, а тому при таких обставинах бюджет Кременецької РДА не поніс шкоди, як на це посилається позивач (стаття 47 Закону України "Про місцеві державні адміністрації").

Статтями 80-82 даного закону передбачена матеріальна відповідальність державного службовця.

Відповідно до ст. 80 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII) матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до:

1) державного службовця, який заподіяв шкоду;

2) посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

Матеріальна шкода, завдана територіальній громаді незаконними рішеннями сільських, селищних, міських голів, голів районних у місті, районних та обласних рад, їх заступників, керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів місцевого самоврядування, діями чи бездіяльністю посадових осіб місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок місцевого бюджету в порядку, встановленому законом.

Сільські, селищні, міські, районні у місті, районні та обласні ради, сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної та обласної ради мають право зворотної вимоги (регресу) до посадової особи місцевого самоврядування, яка заподіяла шкоду територіальній громаді, у розмірах і порядку, визначених законами України та статутами територіальних громад, прийнятими відповідно до законів України (стаття 24 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування).

У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У статті 237 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗПП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб за наказом або розпорядженням, яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою особою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди) - стаття 1191 частина 4 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

Як вбачається із матеріалів справи, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 03 листопада 2019 року № 926 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 746, розпорядження голови обласної державної адміністрації від 08 листопада 2019 року № 714-од "Про встановлення граничної чисельності працівників районних державних адміністрацій" (із змінами, внесеними розпорядженням голови ОДА від 22 листопада 2019 року № 735-од), розпорядження голови районної державної адміністрації № 337-од від 03 грудня 2019 року "Про граничну чисельність працівників та структуру апарату районної державної адміністрації", наказу керівника апарату районної державної адміністрації від 13 грудня 2019 року № 43 "Про попередження щодо наступного вивільнення та зміну істотних умов державної служби працівників апарату районної державної адміністрації" керівником апарату Кременецької РДА ОСОБА_1 був виданий наказ № 6-к від 11 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_2 із роботи, тобто цей наказ є похідним від вище наведених постанов КМУ та розпоряджень голови обласної ради.

В зв`язку з цим не може бути покладена відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, завданої оплатою вимушеного прогулу ОСОБА_2 на керівника апарату Кременецької РДА ОСОБА_1, як державного службовця, дії якого регулюється Законом України «Про державну службу», як спеціальним у спірних правовідносинах.

Матеріальну відповідальність державного службовця можна визначити як його обов`язок відшкодувати матеріальну і моральну шкоду, заподіяну фізичним та юридичним особам неналежним виконанням посадових обов`язків (протиправними діями або бездіяльністю) визначено для держави (в особі суб`єкта владних повноважень) право зворотної вимоги (регресу) у разі заподіяння шкоди державним службовцем. Однак, в такому випадку державний службовець несе матеріальну відповідальність лише за шкоду, яка умисно заподіяна його протиправною діяльністю або бездіяльністю.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 560/6518/20.

Колегія суддів прийшла до переконання, що на ОСОБА_1 не може бути покладена відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, завданої оплатою вимушеного прогулу ОСОБА_2 , оскільки остання підписувала наказ № 6-к від 11 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_2 із роботи, який був похідним від вище наведених постанов КМУ та розпоряджень голови обласної ради, який прийнятий на їх виконання і спрямований на упорядкування кадрових та фінансових питань у апараті райдержадміністрації, а також у відсутності умислу на незаконне звільнення ОСОБА_2 і завдання шкоди державі.

Вина ОСОБА_1 у розумінні статей 134, 237 КЗпП України при звільнені ОСОБА_2 відсутня, що є обов`язковою умовою для притягнення особи до матеріальної відповідальності лише за шкоду, яка умисно заподіяна його протиправною діяльністю або бездіяльністю, оскільки матеріалами справи не доведено, що видаючи даний наказ ОСОБА_1 її дії були спрямовані на умисне звільнення ОСОБА_2 , тобто відсутній умисел в діях ОСОБА_1 .

Крім того, позов прокурора суперечить вимогам статті 1191 ЦК України, яким відшкодування шкоду в порядку регресу, завдану посадовою особою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень не розповсюджується на правовідносини пов`язані із відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами, а саме спір виник із трудових відносин щодо ОСОБА_2 та райадміністрацією із її звільненням та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Проаналізувавши матеріали справи, крім вище згаданого, колегія суддів вважає, що пред`являючи позов, прокурором не було перевірено і не надано доказів до суду щодо проведення службового розслідування Кременецькою РДА і встановлення винних осіб у спричиненні шкоди, як це визначено статтями 80- 82 Закону України "Про державну службу", яка регулює досудовий порядок вирішення спору з відшкодування завданої шкоди територіальній громаді, визначення суб`єктного складу і не застосував норми статті 49 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", якою установлено, що посадові особи місцевих державних адміністрацій несуть матеріальну відповідальність у порядку, визначеному Закону України «Про державну службу».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є незаконним та необґрунтованим, не відповідає дійсним обставинам справи, що у відповідності до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог керівника Кременецької окружної прокуратури Тернопільської області в інтересах держави в особі Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області (Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської області) до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 січня 2023 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

О.З. Костів