Справа № 2-2888/11
У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2023 рокум. Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

головуючої-судді Шкирі В.М.,

секретаря судового засідання Бабич А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Житомира заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ПАТ КБ «Приват Банк» про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернулась до суду з заявою, в якій просила скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України щодо неї, яке накладене ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 13.07.2011 у справі №2-2888/11.

В обґрунтування заявлених вимог вказала, що ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 13.07.2011 її тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язання по сплаті боргу за кредитним договором в сумі 14558,70 грн.

Вважає, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як засіб забезпечення позову, застосований ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 13.07.2011 є підлягає скасуванню, оскільки заборгованність у справі за позовом ПАТ КБ "Приватбанк до неї про стягнення заборгованості за кредитним договоромв сумі 15558,70 грн вона давно сплатила..

Заявник та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Божок Л.В. надійшла заява про розгляд заяви у її відсутність, подану заяву підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити.

Представник ПАТ "КБ "ПриватБанк" до суду не з`явився, був повідомлений належним чином про день, час та місце розгляду заяви ОСОБА_1 про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відпавлення. Будь-яких заперечень, заяв чи клопотань до суду не надано.

Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні

Суд вважає, що наявних у справі матеріалів у цій справі, достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 13.12.2011 року із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» стягнуто 14558,70 грн., 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 145,59 ГРН. судового збору.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 13.07.2011 ОСОБА_1 обмежено у праві виїзду за межі України до виконання нею зобов`язань за кредитним договором №б/н від 09.07.2008 перед ПАТ КБ «Приват Банк» (в рамках забезпечення позову).

Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.11.2022 № 91-6555/0/18-22 станом на 14.11.2022у ДПСУ на виконанні перебуває ухвала Корольовського районного суду м.Житомира від 13.07.2011 якою ОСОБА_1 обмежено у праві виїзду за межі України до виконання нею зобов`язань за кредитним договором №б/н від 09.07.2008 перед ПАТ КБ «Приват Банк».

Вирішуючи питання щодо можливості скасування заходів забезпечення позову в виді обмеження у праві виїзду за межі України до виконання ОСОБА_1 зобов`язань суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Закон України від 21.01.1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (з подальшими змінами) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» заява про забезпечення позову у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, шляхом заборони виїзду відповідача за межі України не може бути задоволена, оскільки згідно з ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд вживає лише ті заходи забезпечення позову, які передбачені цим Кодексом.

Так ч.2 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею лише в редакції ЦПК України з 15.12.2017 року.

Таким чином, питання про обмеження у праві виїзду боржника за межі України станом на 13 липня 2011 року не могло бути бути вирішено в порядку забезпечення позову, оскільки було заходом, який міг бути застосований до боржника при здійсненні примусового виконання рішення суду у передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Наразі, за приписами ч.1 ст.158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Єдине виключенням з цього правила передбачене в п.7 ст.81 ЦПК України. Зокрема там вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так ч. 2 ст.83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відровідач, третя особа, яка незаявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи ( ч.3 ст.83 ЦПК України)

Учасник справи, у разі неможливості самостійно подати докази, вправі подати клопотання про витребовування доказів судом та у разі задоволенння клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду(ч.1,3,6 ст.84 ЦПК України)

Так заявник звертаючись до суду вказує, що давно сплатила заборгованність перед банком, проте жодних доказів цьому не надає.

Представник відповідача заперечень проти заяви не надавав, як і будь-яких клопотань, що є його правом.

В свою чергу клопотань про витребовування доказів від Приватбанку щодо виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором б/н від 09.07.2018 в сумі 14558,70 грн від заявника ОСОБА_1 чи її представника до суду не надходило, а суд самостійно не вправі збирати докази, як вже вказано вище, оскільки у суду відсутні сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Отже, заявнику чи її представнику доцільніше було б звернутися до суду апеляційної інстанції для перевірки законності постановлення ухвали Корольовського районного суду м.Житомира від 13.07.2011 (оскільки заявник вказує, що дізнався про неї випадково при спробі перетнути кордон України, а офіційні відомості від ДПС України отримав принаймні не раніше 13 листопада 2022 року).

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що заява про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задоволенню не підлягає, оскільки не доведено, що заявником ОСОБА_1 виконано зобов`язання за кредитним договором б/н від 09.07.2018 в сумі 14558,70 грн .

Відмова в задоволенні цієї заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду при наявност інших доказів, або поданні такої заяви разом з клопотанням про витребовування доказів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158, 441 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ПАТ КБ «Приват Банк» про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - залишити без задоволення.

Роз`яснити заявнику та її представнику, що відмова в задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненні до суду

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Суддя В. М. Шкиря