Номер провадження: 22-ц/813/2041/23
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадження, без участі учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Таштанової Олени Георгіївни, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Мирончук Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,

встановив:

09.11.2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та вселення у кв. АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, позивачі, які є молодшим сином позивача і батьком, відповідно, починаючи з 08.10.2020 року перешкоджають їй користуватися вказаною квартирою, не дивлячись на те, що вона і її старший син ОСОБА_3 зареєстровані в кв. АДРЕСА_1 .

Також позивач зазначила, що казана квартира належить на праві власності відповідчам: 1/3 частка - ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2013 року, 2/3 частини - ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 30.04.1999 року.

31.01.2021 року позовні вимоги були уточнені і до списку позивачів також був включений ОСОБА_3 , який є рідним братом і сином відповідачів, відповідно (т.1, а.с.50-53).

Окрім іншого, позовні вимоги були обгрунтовані тим, що з 17.01.2014 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані та фактично проживали у спірній квартирі, сплачували комунальні послуги.

08.10.2020 року позивачці ОСОБА_2 стало відомо, що відповідач ОСОБА_1 замінив замки на дверях спірної квартири і вивіз особисті речі позивачів (побутову техніку, одяг, взуття, прикраси, документи, гроші та ін.).

09.10.2020 року позивачка ОСОБА_2 з цього приводу звернулася з заявою до Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, ОСББ «Стройгідравліка» (т.1, а.с.10-12, 14).

Крім викладеного, позивачі вказали, що позивач ОСОБА_2 за свої особисті кошти здійснювала у спірній квартирі поточний ремонт з 2014 року, коли її син - відповідач ОСОБА_1 , був неповнолітнім, за свої кошти замінила всю сантехніку, електрику, провела малярні роботи у спірній квартирі, меблювала всю квартиру, а також придбала в цю квартиру всю побутову техніку, посуд та всі необхідні предмети побуту і рушники.

Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили усунути перешкоди та зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у праві користування житловою площею та вселити у спірну квартиру.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були задоволені (т.2, а.с.7-17).

Усунено перешкоди та зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не чинити перешкоди позивачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у праві користування кв. АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у кв. АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору, у розмірі 840 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору, у розмірі 840 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору, у розмірі 454 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору, у розмірі 454 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу, у розмірі 8250 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 8250 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.08.2021 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі строни справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т. 2, а.с. 135-139).

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 01.03.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 13.03.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (т.2, а.с. 83-84), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, окрім іншого, позивачами зазначено, що 1/3 частину квартири, яка належить відповідачу ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 у свій час придбала за особисті кошти у свого батька, відповідача - ОСОБА_4 у той час, коли відповідач ОСОБА_1 був неповнолітнім, але все-одно оформила цю частку квартири на відповідача ОСОБА_1 .

Посилаючись на вищевказані обставини в своїй сукупності, позивачі просили усунути перешкоди та зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди позивачам у праві користування квартирою АДРЕСА_1 та вселити їх у вказану квартиру.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надавши суду відзив на позовні вимоги, в якому вказав про наступне.

Він не погоджується з вимогами позивачів з огляду на те, що він є єдиним та повним власником житлового приміщення та ч/вказав, що дійсно, з 22.10.2013 року на підставі договору купівлі продажу №1267, йому належить 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, з 27.10.2020 року, на підставі договору дарування, йому було передано право власності на інші 2/3 частини вказаної квартири.

Також вказав, що перший позивач ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі та навіть мешкала там, але з весни 2020 року, вона несподівано перестала постійно мешкати разом з ним відповідачем у справі та могла раз на тиждень прийти до нього у гості і знов зникала на тривалий час. Що є стосується іншого позивача ОСОБА_3 , то вказаний відповідач зазначив, що він дійсно зареєстрований в квартирі з 2014 року, але фактично, з того часу, там постійно не проживав, що, на думку відповідача ОСОБА_1 , є підставою вважати, що вказаний позивач ніколи і не користувався житлом і не має такого права.

При цьому посилався на ч. 2 ст. 405 ЦК України, згідно до якої, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а тому вважає, що позивачі втратили право користування даною квартирою.

Також, він вважає, що у позивача, не добросовісна поведінка і, доказом того, як він вказав, є те, що перед тим, як весною 2020 року, вона несподівано перестала постійно проживати у зазначеній квартирі, вона залишила великий борг, який, після її зникнення, поклався на Відповідача, та, за весь цей час, з весни 2020 року, він став самостійно утримувати себе і сплачувати рахунки по квартирі та додатково сплачує борг, який залишила позивач ОСОБА_2 .

Також, він зазначив, що стосовно того, що позивач ОСОБА_2 вказала, що вона здійснювала ремонт та купувала необхідні для квартири речі за час її мешкання у квартирі, (як він вважає з 17.01.2014 по весну 2020 року), що становить близько 6 років), то він вважає, що за цей час вона сама мешкала в цій квартирі і тому здійснювала необхідний ремонт для підтримання нормального стану квартири, а не, як він вважає, для покращення статусу квартири. При цьому він вказав, що це був її обов`язок, як користувача житла та як його матері, оскільки він був неповнолітнім власником житла.

Крім того, він зазначив, що другий позивач ОСОБА_3 не знає про цей процес і не буде приймати у ньому участь, що свідчить про те, що позивач ОСОБА_2 своїми діями створює юридичні наслідки для іншого позивача ОСОБА_3 без його відомості (а.с.109-110).

На підставі вказаного ним, просив заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до нього і до відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення та стягнути з позивачів: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у рівних частках на його користь судові витрати (а.с.107-110).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що у спірній квартирі зареєстровані з 17.01.2014 року позивачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; а також відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.130).

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований в АДРЕСА_2 , що підтверджується ксерокопією його паспорту громадянина України (т.1, а.с.61).

Згідно до договору купівлі-продажу, від 22.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., відповідач ОСОБА_4 продав 1/3 частини спірної квартири АДРЕСА_1 малолітньому відповідачу ОСОБА_1 , від імені якого діяли його законні представники: його мати позивач ОСОБА_2 та його батько ОСОБА_1 (т.1, а.с.135136).

2/3 частини цієї ж квартири АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , від 30.04.1999 року, які він 27.10.2020 року подарував відповідачу ОСОБА_1 , що підтверджується договором дарування, від 27.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С. (т.1, а.с.133-134).

Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що з 17.01.2014 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані та фактично проживали у спірній квартирі, там знаходились їх особисті речі.

На звернення позивача ОСОБА_2 до Малиновським ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області щодо незаконних дій відповідачів, направлених ними на перешкоджання їй користуватися спірною квартирою, 30.11.2020 року їй було надіслано відповідь, в якій було вказано, що її заява, яка надійшла до Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області була зареєстрована 09.10.2020 року до ЄО за № 20550. В ході відпрацювання заяви, було здійснено виїзд за вказаною у зверненні адресою, де під час спілкування з гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_4 було встановлено, що вони дійсно перешкоджають їй у доступі до житла, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 та до речей, що зберігаються в ньому. При цьому було рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання в порядку цивільного судочинства (т.1, а.с.29).

Крім того, у відповідності до заяви, підписаної жителями ОСББ «Стройгідравліка» та завіреної головою правління ОСББ Чеглатонєвим І.В., члени ОСББ підтверджують, що мешканка квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 постійно мешкала та була зареєстрована в указаній квартирі за вказаною адресою. В жовтні 2020 року вона не змогла зайти до себе в квартиру по місцю свого проживання, оскільки замки на вхідних дверях квартири були поміняні. Її син ОСОБА_1 та її батько ОСОБА_4 перешкоджають їй зайти в житло по місцю своєї реєстрації (т.1, а.с.14).

Зазначені обставини також були підтверджені свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та 6-тю телефонними розмовами, які маються на флеш-накопичувачі (т.1, а.с.49), які були досліджені судом першої інстанції і взяті судом до уваги, та із яких вбачається, що саме відповідачі перешкоджають позивачам не лише користуватися спірною квартирою, а і потряпляти до неї.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що члени однієї сім`ї, позивачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 з 2014 року були зареєстровані та мешкали в квартирі АДРЕСА_1 . Проте відповідач ОСОБА_1 08.10.2020 року змінив замок на вхідних дверях вказаної квартири та з тих пір, він - ОСОБА_1 і його дід, який є батьком позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , перешкоджають позивачам: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зайти в житло по місцю своєї реєстрації та мешкати в цій квартирі.

Таким чином, судом обгрунтовано встановлено, що змінивши 08.10.2020 року замок на вхідних дверях спірної квартири, відповідач ОСОБА_1 став перешкоджати позивачам: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зайти в житло по місцю своєї реєстрації та мешкати в цій квартирі.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_4 з 08.10.2020 року не надав позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ключ від вхідних дверей цієї квартири та не дозволяв їм зайти до квартири.

Зазначеними обставинами також спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що він не має права власності у спірній квартирі та не зареєстрований у ній, так як із матеріалів справи вбачається, що батько позивача ОСОБА_2 фактично проживає у спірній квартирі, з ним проведена профілактична бесіда співробітником Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області (т.1, а.с.29), однак він продовжував перешкоджати позивачам у користуванні спірною квартирою, хоча не з власної ініціативи, а з ініціативи свого онука відповідача ОСОБА_1 .

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що його брат інший позивач ОСОБА_3 взагалі не знав про даний судовий розгляд, так як із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 особисто приймав участь у підготовчому судовому засіданні і висловлював свою думку з приводу заявленого клопотання представником відповідача про зупинення провадження у справі (т.1, а.с.162-163).

Безпідставним також є посилання заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що позивачі є такими, що втратили право користування спірною квартирою, так як такого судового рішення на час ухвалення оскаржуваного судового рішення і на даний час не існує.

Що стосується посилання відповідача по даній справі ОСОБА_1 на те, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за його позовом до суду про визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою справа № 521/5665/21, то колегія суддів погоджується в висновком суду першої інстанції про те, що зазначені обставини не є перешкодою для розгляду позовних вимог по даній справі.

Більше того, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року провадження у цивільній справі № 521/5665/21 зупинено до набрання законної сили остаточним судовим рішенням по даній справі.

Що стосується доводів відповідача ОСОБА_1 щодо сплати ним з весни 2020 року комунальних платежів за спірною квартирою, то ці обставини не підтверджені достатніми, належними і допустимими доказами у даній справі.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції, з посиланням на ст.ст. 3, 41, 47 Конституції України, ст.ст. 319, 383, 391, 405, 825 ЦК України, ст.ст. 109, 114, 116, 156 ЖК УРСР, дійшов правильного висновку про обгрунтованість заявленого позову, та необхідності його задоволення у повному обсязі.

При цьому суд обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. 17 Закону України, «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», від 23 лютого 2006 року, № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.

Так, ст. 8 Конвенції встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Пунктом 27 рішення ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року, у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Крім того, згідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної нею у Постанові від 21 серпня 2019 року, по справі № 569/4373/16-ц , провадження № 14-298цс19, не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі і колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи, без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

При посвідченні приватним нотаріусом договору дарування 2/3 частини спірної квартири від 27.10.2020 року, як обдаровуваному - відповідачу ОСОБА_1 , так і дарувальнику відповідачу ОСОБА_4 , було достеменно відомо про обтяження квартири, у вигляді права користування членами сім`ї цією квартирою, а також про те, що позивачі зареєстровані та проживають у цій квартирі, більш того, у обдаровуваного була можливість з`ясувати питання про наміри позивачів щодо подальшого проживання у спірній квартирі, або про їх відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку після дарування 2/3 частини цієї квартири.

Тобто, відчуження 2/3 частини спірної квартири попереднім власником квартири - відповідачем ОСОБА_4 , поставило під загрозу соціальний статус позивачів, які фактично стали безхатченками, незаконно втративши право користування спірним житлом, яким користувалися з 2014 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що дії відповідачів відносно до позивачів були недобросовісними і такими, що направлені на порушення житлових прав позивачів, які полягають у тому, що відповідачами фактично стали чинитись перешкоджання позивачам у доступі до житла спірної квартири та до речей, що зберігаються в ньому уже протягом більше 2-х років, що в свою чергу може призвести до виникнення негативних для позивачів наслідків, пов`язаних з відсутністю в них житла та наймання іншого житла, що буде надмірним тягарем для позивачів.

При цьому суд правильно зазначив, що наведене вказує на те, що тривалий час проживання у спірній квартирі особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції, а тому права членів сім`ї власника житла підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним та не покладати надмірний тягар на позивачів , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду,доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що збільшивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 не доплатила судовий збір, колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивач ОСОБА_2 дійсно не сплатила судовий збір. Однак, після виконання ухвали суду від 24 листопада 2020 року про залишення позовної заяви без руху, позивач двічі сплатила судовий збір у сумі 840,8 грн., у загальному розмірі 1681,60 грн. (т.1, а.с.26, 30).

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 не збільшувала своїх позовних вимог а уточнювала їх, та доповнила список позивачів ОСОБА_3 , який також поставив свій підпис в уточненій позовній заяві (т.1, а.с.50-53).

Крім того, за уточнені позовні вимоги ОСОБА_3 28 травня 2021 року сплатив судовий збір у сумі 908 грн. та 02.06.2021 року - 910 грн. (т.1, а.с.153, 157-а).

Оскаржуваним судовим рішенням на користь позивача ОСОБА_3 з відповідачів стягнуто у загальному розмірі судовий збір лише в сумі 908 грн., а питання щодо стягнення з відповідачів на його користь іншої суми судового збору на вирішено.

Проте, враховуючи, що судове рішення позивачем ОСОБА_3 не оскаржено в апеляційному порядку, що свідчить про його згоду із ухваленим судовим рішенням, апеляційний суд позбавлений можливості вирішити питання про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_3 витрат по сплаті судового збору.

При цьому колегія суддів зазначає, що позивач у даній справі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть, актовий запис № 7535 (т.2, а.с.124.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Таким чином, та враховуючи, що в даному випадку мається спір про немайнові права позивача ОСОБА_3 , тобто спір, що не допускає правонаступництва, у справі ухваленозаконне і обґрунтоване рішення суду, про що сказано вище, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для застосування вимог ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

Що стосується питання про стягнення з відповідачів на користь позивачів витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Для забезпечення права на надання правничої допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні, діє адвокатура.

Частиною 1 та ч.2 ст.15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат на правничу допомогу, позивачем до суду надано заяву та розрахунок судових витрат на правничу допомогу, в якому детально вказано, з чого саме складаються заявлені витрати та вказано загальну суму 16500 грн. Крім того, на підтвердження вказаного, на підставі угоди про надання правничої допомоги, позивачем ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи ксерокопію квитанції про сплату коштів у розмірі 16 500 грн. (т.1, а.с.238-240).

Таким чином, судом першої інстанції при розгляду дано справи, враховано і складність справи та виконаних адвокатом робіт з надання правничих послуг, і час, витрачений адвокатом на виконання робіт з надання правничої допомоги, і обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, у зв`язку з чим суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність задоволення вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів на користь позивачів витрат на професійну правову допомогу, у розмірі 16 500 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Таштанової Олени Георгіївни залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.03.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк