Номер провадження: 22-ц/813/4123/23
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Назарова М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Пінькової К.Ю.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2022 року, ухваленого Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Васильків О.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що з 09 вересня 2015 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2021 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю.

В період шлюбу сторонами придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване за відповідачем, який наразі не визнає прав позивачки на спірну квартиру.

Окрім того, відповідач без згоди з позивачем продав спільний автомобіль NISSAN NOTE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було придбано в період шлюбу в інтересах сім`ї.

На підставі викладеного позивачка просила суд поділити майно, яке є спільною власністю, придбане у період шлюбу, та визнати право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка у цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 62,6 кв.м, в тому числі житловою площею - 45,3 кв.м за ОСОБА_1 , та в порядку поділу майна стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 1/2 вартості придбаного у шлюбі автомобілю марки NISSAN, модель NOTE, 2007 року випуску, номер шасі: НОМЕР_2 , яка складає 85117,50 грн.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву позивачки, в якому посилається на те, що на теперішній час він проживає в спірній квартирі один, оскільки позивачка самостійно прийняла рішення переїхати разом з дитиною в інше місце проживання. При цьому позивачка категорично відмовлялась хоча б частково погашати борги за кредитними банківськими договорами та за борговими зобов`язаннями перед фізичними особами. Відповідач стверджує, що на покупку спірної квартири у сторін грошей не було, тому гроші позивач з відповідачем позичили у матері відповідача ОСОБА_4 : частину суми за рахунок проданої квартири матері на підставі довіреності, частину коштів позичили у матері готівкою. Крім того, відповідач в 2018 році позичив гроші у своєї сестри ОСОБА_5 на покупку спірного автомобіля. Відповідач зазначає, що позивачка вимагає розподілу спільного майна, намагаючись не повернути ОСОБА_4 борг в сумі 25000 доларів США. Окрім того за період шлюбу у сторін виникло багато дрібних кредитних зобов`язань, оформлених на ім`я відповідача, оскільки позивачка ніколи ніде не працювала, тому кредитні договори на неї неможливо було оформити. За позичені кошти відповідачем було зроблено ремонт в квартирі, куплено побутову техніку. Більшість кредитних зобов`язань не виплачено. Позивачка відмовляється від виконання боргових зобов`язань.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 62,6 кв.м, в тому числі житловою площею - 45,3 кв.м. Вирішено судові витрати.

10.11.2022 позивачка звернулась до суду з заявою, в якій просила ухвалити додаткове рішення у цивільній справі №947/38431/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 1/2 вартості придбаного у шлюбі автомобілю марки NISSAN, модель NOTE, 2007 року випуску, яка складає 85117,00 грн, посилачись на те, що з мотивувальної частини вбачається, що судом було розглянуто усі позовні вимоги, зазначені у позові, та задоволені їх в повному обсязі, але резолютивна частина рішення не містить висновків до певної позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації у розмірі частини вартості придбаного у шлюбі автомобіля.

Відповідачем до суду подано відповідь на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій відповідач заперечує щодо стягнення вартості автомобіля, оскільки він його не продав, а повернув ОСОБА_5 в рахунок погашення спільних з позивачем боргових зобов`язань, які існували з квітня 2018 року.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2022 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у розмірі вартості придбаного у шлюбі автомобілю марки NISSAN, модель NOTE, 2007 року випуску, яка складає 85117 грн.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення.

Доводами апеляційної скарги є те, що шлюб між сторонами розірвано Київським районним судом м. Одеси 05 жовтня 2021 року. Автомобіль марки NISSAN, модель NOTE, 2007 року випуску був переданий сестрі відповідача ОСОБА_5 шляхом укладення договору купівлі продажу в рахунок погашення існуючого спільного з колишньою дружиною боргу. Договір про продаж зазначеного автомобіля укладено 05 серпня 2021 року (до розірвання шлюбу).

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції неправомірно стягнув з нього компенсацію за майно, яке не є спільним сумісним майном подружжя, так як відчужено в шлюбі за спільною згодою.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено, що усі доводи та дії створені самим відповідачем після подачі позивачем позову про розірвання шлюбу, а саме штучне створення боргових обов`язків з його матір`ю та рідною сестрою, які видаються за дії, створені у період шлюбу в інтересах сім`ї, та вважає, що направлені виключно на позбавлення позивачки на сумісно набуте майно у період шлюбу, а тому доводи відповідача в апеляційній скарзі необґрунтованими та такими, які жодним чином не доведені.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивачки адвокат Суворова Ю.І. апеляційну скаргу не визнала, позивачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилася.

Вказане відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Предметом апеляційного перегляду є додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2022 в частині стягнення в рахунок поділу майна подружжя компенсації вартості половини спірного автомобіля, оскільки суд, розглядаючи справу про поділ майна подружжя ОСОБА_6 стосовно цієї позовної вимоги, з приводу якої подавалися докази і давалися пояснення, не ухвалив рішення.

Судом в цій частині встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі з 09 вересня 2015 року, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2021 року розірвано та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини (а.с. 10-12).

З відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області на адвокатський запит від 29.10.2021 року №31/15-449аз вбачається, що відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів у період з 09.09.2015 по 26.10.2021 року автомобіль NISSAN NOTE, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см, з 03.05.2018 року за договором купівлі-продажу, укладеним в ТСЦ №5141 РСЦ МВС в Одеській області, був зареєстрований за гр. ОСОБА_2 та 05.08.2021 року за договором купівлі-продажу, укладеним в ТСЦ №4844 РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області, зареєстрований за гр. ОСОБА_5 (а.с. 8).

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Верховний Суд також зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

В даному випадку ключовим для правильного вирішення справи є те, що з наданих доказів фактично вбачається те, що відповідачем не заперечується набуття спірного автомобілю в інтересах сім`ї.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем хоча і ставиться питання про скасування рішення суду та ухваленню нового рішення, але без зазначення конкретної вимоги про часткове задоволення позову або відмову повністю у його задоволенні, як вирахувати борги подружжя за умови їх доведення, і як таке вплине на остаточний варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, на збільшення або зменшення їх часток тощо.

Натомість, суд, керуючи такими засадами судочинства як диспозитивність та змагальність, розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Що стосується поділу спірного автомобілю сторін NISSAN NOTE, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см, то судом вірно виснувано про віднесення його до спільного сумісного майна подружжя та поділ його у рівних частках, незважаючи на те, що формально його відчужено відповідачем в період шлюбу сторін.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в цій частині про те, що автомобіль також придбано за позичені кошти і фактично повернуто сестрі відповідача в період шлюбу, отже його поділ здійснено судом помилково, оскільки сам відповідач не заперечує придбання вказаного автомобіля в інтересах сім`ї, і як вбачається з рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.10.2021, із позовом про стягнення аліментів та розірвання шлюбу позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду 02 серпня 2021 року, а вже 05 серпня 2021 року відбулося відчуження спірного автомобіля сестрі відповідача.

Відповідач в суді апеляційної інстанції підтвердив те, що станом на час відчуження автомобіля, в сім`ї ОСОБА_6 вже були сильні сварки аж до звернення до правоохоронних органів, тому його твердження, що автомобіль відчужено за спільною згодою подружжя, хоча і відбулося таке в період шлюбу, не ґрунтується на матеріалах справи, та наведена поведінка відповідача не відповідає таким засадам регулювання сімейних відносин як справедливість, добросовісність та розумність, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).

Що стосується способу поділу спірного майна шляхом стягнення з відповідача половини його середньоринкової вартості згідно наданих позивачкою доказів, то такий розмір відповідачем не оспорюється.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Незгода відповідача з додатковим рішенням суду зводиться лише до неправомірності стягнення з нього на користь позивачки компенсації за майно, яке, на думку заявника, не є спільним сумісним майном, так як відчужено ними в шлюбі (до розірвання шлюбу) за спільною згодою.

Наведене є неспроможним, оскільки, як зазначалося вище, судом вірно віднесено спірний автомобіль до спільного сумісного майна подружжя, а відтак і його відчуження мало відбуватися лише за згодою позивачки, оскільки відповідач фактично не заперечує те, що він самостійно, на власний розсуд розпорядився автомобілем, повернувши його сестрі в період, після того, як дружина вже звернулася із позовом про розірвання шлюбу та коли у них були сильні скандали.

Вказане спростовує розпорядження спільним сумісним майном подружжям за взаємною згодою.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленої у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідач відчужив об`єкт спільного майна подружжя без її згоди, позивач обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України.

Інших доводів в наведеній частині апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 24 березня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко