Справа № 677/132/22
Провадження № 2/677/6/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого - судді Гладій Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Владюк Н.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання договору міни недійсним, припинення права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання договору міни недійсним, припинення права власності. В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік ОСОБА_4 . Шлюб між ними був укладений 06 червня 1996 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Красилівського РУЮ Хмельницької області. 06 липня 2006 року шлюб розірвано. За час шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу почали проживати окремо, але вона підтримувала зв`язки з ним та його родиною, оскільки вони добре ставилися до неї та сина. Під час спільного подружнього життя, вона з ОСОБА_4 придбали двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору міни жилими будинками від 15 серпня 1996 року. Оскільки після розірвання шлюбу у них із ОСОБА_4 були нормальні відносини та він обіцяв зазначену вище спільну квартиру залишити їхньому синові, тому жодних спорів щодо розподілу спільного майна подружжя між ними не було. ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги, мав успадкувати вказану квартиру, але після смерті батька ОСОБА_4 виявилося, що квартира була відчужена. Зокрема, під час передачі їй документів рідною сестрою померлого ОСОБА_4 , їй стало відомо, що на підставі договору міни від 17 листопада 2021 року зареєстрованого в реєстрі № 903, останній відчужив вказану квартиру на користь невідомої особи ОСОБА_2 , а саме квартира площею 52,0 кв.м. була обміняна без доплати на однокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 , загальною площею 34,6 кв.м. Отримавши ключі від обміняної квартири та документи, вона разом із сином поїхали подивитися на що було обміняно нормальну двохкімнатну квартиру з усіма зручностями. Виявилося, що ОСОБА_4 вимушений був свої останні дні проживати у брудному, не придатному для проживання бараку без зручностей, в якій його виселили за дивних обставин. Разом з тим, у неї є підстави вважати, що ОСОБА_2 при укладенні договору міни скористався безпорадним станом ОСОБА_4 , який тривалий час до смерті зловживав спиртними напоями і перебував на обліку у закладі охорони здоров`я. Оскільки квартира АДРЕСА_3 , була придбана під час спільного подружнього життя, вона звернулася до нотаріуса із заявою про виділенні їй частини частки спільно нажитого майна згідно ст. 60 СК України. ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги за законом після смерті свого батька, також подав заяву про прийняття спадщини. Таким чином її право на виділення належної їй частки в спільно нажитому майні після смерті ОСОБА_4 порушується, оскільки майно на яке вона претендує відчужене ОСОБА_2 на підставі договору міни від 17 листопада 2021 року, незаконно. Даний договір вважає таким, який був вчинений без додержання вимог ст. 203 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним.

Представник відповідача надіслала відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнала, вказала, що двохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 була придбана на підставі договору міни жилими будинками від 15 серпня 1996 року, відповідно до якого ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 належну їй на праві особистої власності жилу квартиру під АДРЕСА_4 в обмін на жилий будинок із земельною ділянкою, які належали ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 05 червн6я 1996 року, посвідченого Красилівською держнотконторою за № 1930. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

05 серпня 2022 року позивач подала відповідь на відзив, в якому доводи відповідача заперечила та зазначила, що жилий будинок, який обмінював її колишній померлий чоловік у 1996 році за адресою АДРЕСА_5 , дійсно належав йому на підставі договору дарування від 05 червня 1996 року, але не земельна ділянка. Згідно п. 2 договору міни жилими будинками від 15 серпня 1996 року, земельна ділянка, яка також обмінювалася, належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ 02603 виданого Красилівською міською радою 01 серпня 1996 року, та рішення Красилівської міської ради від 26 липня 1996 року за № 333. Землю передано для обслуговування житлового будинку 0,10 га., та для ведення особистого підсобного господарства 0,047 га. Дана земельна ділянка була спільною сумісною власністю подружжя, оскільки майно набуте шляхом приватизації. Щодо доходів за рахунок яких було придбано та утримувалося спільне майно, то більшість коштів надавалися нею, оскільки вона весь час працювала, а чоловік певні періоди був безробітним. Тому вважає, що спірна квартира АДРЕСА_3 , придбана під час шлюбу на підставі договору міни жилими будинками від 15 серпня 1996 року, є спільною сумісною власністю, та не могла бути одноособово відчужена померлим ОСОБА_4 .

В судовому засіданні позивач та її представник обставини викладені у позові та відповіді на відзив підтримали, позов просили задовольнити.

Зокрема позивачка додатково пояснила, що придбання двохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , хоч і здійснювалось за допомогою міни належного померлому ОСОБА_4 будинку, однак усі витрати, пов`язані із оформленням договору, транспортні витрати, а також подальші витрати на ремонт даного приміщення здійснювала саме вона за свій рахунок. І хоч доказів цьому немає, але це стає зрозумілим, оскільлки саме вона постійно працювала і утримувала сім`ю, а її колишній чоловік не працював і свого заробітку не мав, тому і не міг нести такі витрати. Також повідомила, що спірна квартира була в житловому стані, а обміняна є в жахливому та не житловому стані, що додатково свідчить про нерівномірний обмін. А також повідомила, що в жовтні 2021 року випадково зустріла свого колишнього чоловіка, який перебува в жахливому стані, на щов вона запропонувала приїхати разом із сином та щось вирішити з квартирою, на що ОСОБА_4 відповів, що переписати квартиру не вийде, бо пообіцяв її ОСОБА_6 , і якщо він цього не зробить, то його «забють», тому вважає, що ОСОБА_4 примусили поміняти квартиру. Крім того, під час судових дебатів, представник надав додаткові пояснення щодо позову, які підтримала позивач, а саме про недійсність договору міни від 17 листопада 2021 року, посилаючись на те, що в момент його укладення нотаріусом було грубо порушено вимоги п.п. 4.1-4.6 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом МЮУ від 22 лютого 2012 року № 296/5, що також свідчить про недійсність договору.

Відповідач та його представник у судовому засіданні відзив підтримали, просили у задоволенні позову відмовити. Зокрема відповідач ОСОБА_2 зазначив, що ініціатива обміну квартирами була зі сторони ОСОБА_4 , оскільки наближалась зима і холода, а в його квартирі не було опалення, тому він хотів переселитись у житло, де зміг би зимувати в теплі, що і було в його квартирі. Квартира мала не тільки опалення, а і воду та всі умови для проживання, на відміну від квартири ОСОБА_4 , яка була в жахливому не житловому стані, тому йому прийшлоось повністю робити капітальний ремонт. Крім цього, ОСОБА_4 приходив декілька разів, завжди був в тверезому стані, потім готувались певний час документи, протягом якого він міг змінити своє рішення, але не змінив, тому ніхто на ОСОБА_4 не тиснув. Це було його свідоме рішення.

Представник третьої особи, надіслав до суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутність, щодо задоволення позовних вимог не заперечує.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні дала показання про те, що орендувала квартиру у ОСОБА_2 , в якій проживала близько року. Квартира була в житловому стані і її влаштовували умови, оскільки було тепло, була вода в квартирі, був косметичний ремонт. ОСОБА_2 попередив, що має намір міняти квартиру за деякий час, і сказав, що треба буде зїхати. За цей час приходив незнаоймий чоловік декілька разів та оглядав житло. Він приходив в тверезому стані, йому житло сподобалось.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідка ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 06 червня 1996 року по 06 липня 2006 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується довідкою відділу реєстрації актів цивільного стану № 42 від 06 лютого 2008 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 06 липня 2006 року управлінням юстиції Хмельницької області.

Житловий будинок АДРЕСА_5 належав ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Красилівською держнотконторою 05 червня 1996 року за № 1930 та зареєстрований в Красилівському бюро технічної інвентаризації 05 червня 1996 року за № 3889.

Дані обставини сторонами не оспорюються.

Згідно рішення від 26 липня 1996 року Красилівської міської Ради народних депутатів Красилівського району Хмельницької області № 333 «Про передачу присадибних земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_4 передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків та для введення особистого підсобного господарства за адресою АДРЕСА_5 (у рішенні міститься описка адреси земельної ділянки, а саме замість « АДРЕСА_5 » зазначено помилково « АДРЕСА_6 ). Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії ХМ 02603 виданого 01 серпня 1996 року Красилівської Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому № 333 від 26 липня 1996 року ОСОБА_4 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,147 га для обслуговування житлового будинку 0,10 га та ведення особистого підсобного господарства 0,047 га, яка розташована на території Красилівської міської Ради.

15 серпня 1996 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_4 обмінює належний йому жилий будинок і земельну ділянку на підставі договору дарування, посвідченого Красилівською держнотконторою 05 червня 1996 року за № 1930, зареєстрованого в Красилівському бюро технічної інвентаризації 05 червня 1996 року за № 3889 та розташований на земельній ділянці Красилівської міської Ради, на якій розташовані: один камінний жилий будинок розміром жилої площі 29,5 кв.м., і на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ02603 виданого Красилівською міською Радою 26 липня 1996 року за № 333 і виданого 01 серпня 1996 року; землю передано для обслуговування житлового будинку 0,10 га, ведення особистого підсобного господарства 0,047 га. (п. 2 Договору), на належну ОСОБА_5 на праві особистої власності жилу квартиру АДРЕСА_4 . Обмін квартири на жилий будинок з земельною ділянкою здійснюють без грошової доплати. Даний договір посвідчений зав. Старокостянтинівської держнотконтори в.о.Красилівської ОСОБА_8

15 листопада 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_4 на підставі договору міни жилими будинками, посвідченого Почтальон М.І., зав. Старокостянтинівської держнотконтори в.о. Красилівської, 15 серпня 1996 року за реєстровим номером 2911 та зареєстрованого в Красилівському районному бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу під № 3907;

ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_7 , яка належить ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Хмельницької області Кізюн Т.А. (п.2 Договору). За згодою сторін міна квартир здійснюється без грошової доплати. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Паршенко М.В. Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 в 1996 році на підставі договору дарування, посвідченого Красилівською держнотконторою 05 червня 1996 року за № 1930 та зареєстрований в Красилівському бюро технічної інвентаризації 05 червня 1996 року за № 3889, набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 .

Рішенням від 26 липня 1996 року Красилівської міської Ради народних депутатів Красилівського району Хмельницької області ОСОБА_4 передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків та для введення особистого підсобного господарства за адресою АДРЕСА_5 (у рішенні міститься описка адреси земельної ділянки, а саме замість « АДРЕСА_5 » зазначено помилково « АДРЕСА_6 ). Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії ХМ 02603 виданого 01 серпня 1996 року Красилівської Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому № 333 від 26 липня 1996 року ОСОБА_4 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,147 га для обслуговування житлового будинку 0,10 га та ведення особистого підсобного господарства 0,047 га, яка розташована на території Красилівської міської Ради.

06 червня 1996 року ОСОБА_4 укладає шлюб із ОСОБА_1

15 серпня 1996 року, тобто через 1,5 місяця після укладення шлюбу, ОСОБА_4 обмінює належне йому на праві приватної власності майно, а саме укладає із ОСОБА_5 договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_4 обмінює належний йому жилий будинок і земельну ділянку (Державний акт на право приватної власності на землю серії ХМ02603 виданого Красилівською міською Радою 26 липня 1996 року за № 333 і виданого 01 серпня 1996 року); на належну ОСОБА_5 на праві особистої власності жилу квартиру АДРЕСА_8 квартири АДРЕСА_9 . Обмін квартири на жилий будинок з земельною ділянкою здійснюють без грошової доплати.

Позивачем додатково було зазначено, що виключно за її кошти здійснювалось оформлення договору, оплачувались транспортні послуги і подальший ремонт квартири, що відповідно є її вкладом в набуття цього майна і відповідно визначає статус цього майна, як смільної сумісної власності.

Натомість належних та достатніх доказів, для того, щоб достовірно встановити факт матеріального вкладення позивачки в набуття вказаного майна, ні позивачем, ні її представником, не надано, адже посилання на копію трудової книжки, яка свідчить про те, що вона працювала, не є достатніми та переконливими доказами для встановлення факту її матеріального вкладу в набуття майна.

Крім того, з копії трудової книжки ОСОБА_4 вбачається, що він з 1994 року постійно перебуває на роботі на робочих спеціальностях, що свідчить про можливість отримання ним заробітної плати, а позивачка перебуває на державній службі, що в період 1996-2000 років не передбачало суттєвих заробітків, а зворотнього нею не доведено.

Таким чином, сукупність наданих на розгляд суду доказів та їх аналіз свідчить про те, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою (на даний час) АДРЕСА_1 , була набута у власність ОСОБА_4 в результаті відповідного правочину міни житловими будинками, за рахунок належного йому особистого майна, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому ОСОБА_4 є її єдиним власником. Позивач належних та допустимих доказів для встановлення спільної сумісної власності подружжя та придбання спірного майна виключно за її особисті кошти не надала.

Щодо посилань позивачки про належність спірної земельної ділянки також на праві сумісної власності, то судом встановлено наступне.

На підставі заяв ОСОБА_4 від 17 липня 1996 року рішенням Красилівської міської Ради народних депутатів Красилівського району Хмельницької області від 26 липня 2996 року передано ОСОБА_4 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку 0,10 га, та для ведення особистого підсобного господарства 0,05 га, на підставі чого ОСОБА_4 отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії ХМ02603, виданий Красилівською міською Радою 01 серпня 1996 року, яким передано в приватну власність землю для обслуговування житлового будинку 0,10 га, а також для ведення особистого підсобного господарства 0,047 га.

При цьому суд враховує правовий висновок ВС, викладений в Постанові КЦС від 12 серпня 202 року у справі № 626/4/17 згідно з яким зазначено, що правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Таким чином, суд вважає, що земельні ділянки, приватизовані ОСОБА_4 , є його особистою власністю, він використав своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду, вказана земельна ділянка була приватизована ним для обслуговування належного його на праві приватної власності будинку, тому суд доходить до висновку, що позивачка не довела своє право на вказану земельну ділянку.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивач в своєму позові та її представник в судовому засіданні, як на підставу своїх вимог, посилались на те, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою (на даний час) АДРЕСА_1 була, придбана під час спільного проживання подружжя, а тому ОСОБА_9 має право на виділення їй частки в спільно нажитому майні, але оскільки вказана квартира була відчужена ОСОБА_2 на підставі договору міни від 17 листопада 2021 року без її згоди, то на момент його укладення було порушено вимоги ст.ст. 203, 205 ЦК України, оскільки не було згоди одного з подружжя, а тому просила визнати укладений договір міни недійсним.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, що повністю узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що судом було встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою (на даний час) АДРЕСА_1 , не є спільною сумісною власністю подружжя, позивач не є власником спірної квартири, тому підстав вважати, що під час укладення ОСОБА_4 договору міни з ОСОБА_2 потрібна була її згода, немає. А тому договір міни від 15 листопада 2021 року, за яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_4 на підставі договору міни жилими будинками, посвідченого Почтальон М.І., зав. Старокостянтинівської держнотконтори в.о. Красилівської, 15 серпня 1996 року за реєстровим номером 2911 та зареєстрованого в Красилівському районному бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу під № 3907; а ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_7 , яка належить ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Хмельницької області Кізюн Т.А. є дійсним.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що підстави для визнання договору міни від 15 листопада 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відсутні, сторони діяли у відповідності чинного законодавства, набули майно у спосіб, визначений законом і є законними власниками набутого майна, то підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , немає.

Суд критично оцінює доводи представника позивача, які зазначені ним під час судових дебатів, як підстава позову, зокрема про недійсність договору міни від 17 листопада 2021 року, посилаючись на те, що в момент його укладення нотаріусом було грубо порушено вимоги п.п. 4.1-4.6 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом МЮУ від 22 лютого 2012 року № 296/5, що також свідчить про недійсність договору, оскільки такі обставини першочергово не озвучувались ні позивачкою, ні представником позивача, а були заявлені лише під час судових дебатів, чим були порушені строки та порядок, визначений ст. 49 ЦПК України, та позбавили можливості відповідача надати свої заперечення проти цього.

Крім цього, зазначені доводи щодо порушення нотаріусом процедури оформлення договору, зокрема в частині не відібрання від ОСОБА_1 згоди на укладення договору міни не заслуговують на увагу з підстав того, що судом встановлений факт належності спірної квартири ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в позовних вимогах позивача слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись стст. 10,81,141,259,263-265,280-284 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання договору міни недійсним, припинення права власності, відмовити.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Третя особа ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03 лютого 2023 року.

Суддя Л.М. Гладій