Провадження № 22-ц/802/59/23 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Карпук А. К.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із спільного майна, за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із даним позовом, в якому просили суд виділити позивачу ОСОБА_3 в натурі 1/8 частки земельної ділянки, кадастровий номер :22:041:0020, загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться на АДРЕСА_1 , відповідно до висновку експерта Волинського відділення Львівського НДІСЕ № 472/5 від 23 вересня 2019 року; виділити позивачу ОСОБА_4 в натурі 1/8 частки земельної ділянки, кадастровий номер :22:041:0020, загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться на АДРЕСА_1 , відповідно до висновку експерта Волинського відділення Львівського НДІСЕ № 472/5 від 23 вересня 2019 року з підстав, викладених у позовній заяві.

До закінчення підготовчого судового засідання позивачі подали уточнення до позовної заяви і просили виділити їм по 1/8 частки із вказаної земельної ділянки кожному відповідно до дослідницької частини по першому питанню (таб.№ 1) та зображений на схемі в додатку № 2 висновку судового експерта Омельчук С.А. № 10/2021 від 06.07.2021 р.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій вважають, що судом неповно з`ясовано обставини справи та порушено норми матеріального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про відмову у задоволенні позову з підстав невідповідності питання, яке було поставлене експерту, змісту позовних вимог позивачів та відсутності інших висновків експертизи, в той час, як ними було подано інший висновок експерта від 06.07.2021 року, є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак, порушенням ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини та статей 55, 124 Конституції України. Вважають, що суд першої інстанції в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам сторін, по суті спір не вирішив, тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Просять рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 подали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

В судове засідання апеляційного суду позивачі та їх представники вдруге не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду справи. Судове засідання, яке було призначене апеляційним судом на 17 січня 2023 року, було відкладено за клопотанням представника позивачів ОСОБА_8 , який надав суду адвокатський ордер від 17 січня 2023 року. Проте, на судове засідання 31 січня 2023 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали заяву про повторне відкладення розгляду справи у зв`язку з достроковим розірванням договору з указаним адвокатом.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачами укладались угоди про надання їм професійної правничої допомоги з кількома адвокатами, щодо неможливості участі яких у судовому засіданні відсутні будь-які відомості (а.с.119-124,183-184 т.1). У зв`язку з наведеним колегія суддів визнала неповажною причину неявки до суду позивачів та вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, відповідно до вимог ст.371 ЦПК України, оскільки вони були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів, які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок допущеної процесуальної бездіяльності сторони позивача поставлено на вирішення експерту запитання, яке не відповідає заявленим позивачами позовним вимогам, суд позбавлений можливості розглянути справу у відповідності до заявлених безпосередньо позивачами вимог.

Колегія суддів не погоджується із таким рішенням суду щодо мотивів відмови у позові та вважає, що наведені в рішенні суду першої інстанції мотиви, з яких суд дійшов такого висновку, є помилковими з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 стали власниками квартир у будинку по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області 08.04.2010 за №850 (а.с. 12-20 т.1).

ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 є співвласниками квартири АДРЕСА_4 згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 03.06.1999 (а.с. 21-33 т.1).

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_5 згідно з договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Першої Луцької держнотконтори Сушик Л. А. 20.11.1998 за №2-4102 ( а. с. 34-38 т.1).

ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_6 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом №2-3091 від 31.08.1998 (а. с. 39-42 т.1).

Рішенням виконкому Луцької міської ради від 02 грудня 1999 року за №548 вирішено закріпити земельну ділянку площею 1330,5 кв. м. за будинком АДРЕСА_2 з подальшим наданням її у приватну власність з видачею Державного акта та дозволено ОСОБА_9 (чоловікові позивачки) побудувати цегляний гараж на присадибній ділянці на АДРЕСА_7 (а.с.43 т.1).

Рішенням Луцької міської ради від 06 жовтня 2010 року № 67/10, зокрема, передано у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :22:041:0020. Цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 46 т.1).

Відповідно до рішення Луцької міської ради від 30.11.2011 р. № 16/6 перейменовано з 1 грудня 2012 року вулицю Чкалова на вулицю Івана Кожедуба, а рішенням від 15.05.2013 р. змінено нумерацію будівель на АДРЕСА_8 (а.с.76-79 т.1).

Земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер :22:041:0020, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на праві спільної сумісної власності належить сторонам по справі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , що підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯП № 637297 від 14.06.2011 р.(а.с.65-67 т.1).

Таким чином, рішенням міської ради за спірним будинком було закріплено земельну ділянку площею 0,1311 га як прибудинкову територію, з яких 0,1 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та 0,0311 га для ведення садівництва.

Разом з тим, на цій же ділянці чоловіком та батьком позивачів ОСОБА_9 було збудовано цегляний гараж площею 22,3 кв.м відповідно до наданого суду будівельного паспорту на забудову земельної ділянки (а.с.68-75 т.1), яким вони користуються.

В позовній заяві позивачі зазначають, що виділення в натурі їх часток земельної ділянки їм необхідно для державної реєстрації права власності на вказаний гараж. А оскільки не досягнуто згоди між усіма співвласниками земельної ділянки щодо виділу, тому звернулися із даним позовом до суду, подавши до справи два висновки експерта щодо варіанту виділу.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 472/5 від 23.09.2019 року, зробленому в межах розгляду цивільної справи № 161/19176/18,виділ в натурі ОСОБА_3 частки із спірної земельної ділянки, враховуючи збудований нею гараж та передачу їй ОСОБА_4 своєї частки можливий в частці, близькій до ідеальної, варіант виділу 2/8 частин земельної ділянки викладений в Дослідницькій частині з першого питання (табл. № 1) та зображений на схемі в додатку № 2 (а.с.80-90 т.1).

Аналогічний висновок зроблено і в іншій експертизі № 10/2021 від 06.07.2021 р. за зверненням позивачів для подачі до суду (а.с.22-31 т.2).

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено, що на вирішення експерта судової земельно-технічної експертизи № 472/5 від 23.09.2019 року поставлено запитання, яке не відповідає заявленим позовним вимогам, у зв`язку з чим при відсутності інших висновків експертизи суд не має можливості розглянути дану справу у відповідності до заявлених позивачами вимог, а тому відмовляє у позові.

Проте, колегія суддів не може погодитись із такими мотивами відмови у даному позові з огляду на наступне.

Відповідно до п.п.1 п.1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Підпунктами 4, 5, 6 даної статті Закону визначено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Окрім цього, ч.ч.1,2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із п. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку і на умовах, передбачених Земельним кодексом України.

Частиною першою статті 42 ЗК України 1990 року передбачено, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Аналогічні положення містяться і в статті 42 ЗК України 2001 року.

Згідно з пунктом 2.1 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків (далі - Положення), затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05 квітня 1996 року № 31/30/53/396, прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов`язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд, тобто встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо).

Склад та поділ території мікрорайону (кварталу) на окремі земельні ділянки прибудинкових територій визначаються необхідністю забезпечення ефективного утримання та експлуатації житлового будинку та прибудинкових територій на підставі дотримання встановлених будівельних, протипожежних і санітарних норм.

Пунктом 4.1 Положення передбачено, що прибудинкові території (земельні ділянки) передаються у власність або надаються в користування відповідними органами місцевого самоврядування, в тому числі, на умовах оренди, об`єднанням власників будинків, для обслуговування існуючого житлового будинку (будинків) відповідно до земельного законодавства.

Згідно з пунктом 4.2 Положення суб`єктами права власності (користування) на земельні ділянки прибудинкових територій можуть виступати об`єднання власників багатоквартирних житлових, допоміжних та нежитлових приміщень, у тому числі вбудовано-прибудованих, багатоквартирних житлових будинків згідно з чинним законодавством. Законодавець при цьому не відносить до числа таких суб`єктів окремих фізичних осіб. Зміна цільового призначення земельних ділянок прибудинкової території допускається у випадку реконструкції, зміни функціонального призначення споруд, наявності інших обґрунтованих причин у відповідності з діючими нормами за дозволом відповідних органів місцевого самоврядування.

При переході права власності на житловий будинок (його приміщення) або на частину будинку разом з цим об`єктом переходить і право спільної власності (користування) земельною ділянкою у відповідності з чинним законодавством (пункт 4.3 Положення).

Відповідно до положень статті 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, в тому числі співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

З аналізу вищезазначених положень актів законодавства можна дійти висновку про те, що у законі закріплено певні особливості реалізації права власності на квартиру у багатоквартирному будинку, як окремого об`єкта права власності, та права спільної сумісної на земельну ділянку співвласниками жилого будинку (власниками квартир або нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку).

Земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном житлового будинку (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання всередині або за межами будинку) є майном співвласників, які визначають порядок його використання, та не має самостійного правового і функціонального призначення, відмінного від тієї функції, яку вона виконує, в тому числі забезпечуючи доступ до свого чи спільного майна усім мешканцям квартир, а у разі знищення (руйнування) багатоквартирного будинку гарантує для всіх власників квартир право на його відновлення.

Виходячи з наведених норм закону, апеляційний суд доходить висновку, що оскільки сторони є власниками саме квартир у багатоквартирному будинку і їм на праві спільної сумісної власності належить спільне майно багатоквартирного будинку, у тому числі і право на земельну ділянку, на якій розташований будинок та його прибудинкова територія, а спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки спільного майна, то виділення в натурі частини спірної земельної ділянки порушить права інших співвласників ділянки, призведе до формування нової земельної ділянки з новим кадастровим номером та припиненням щодо неї спільної сумісної власності. Таким чином, інші співвласники даного будинку будуть не в змозі використовувати таку земельну ділянку для обслуговування їх багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних та побутових потреб власників квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих біля будинку.

Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 452/3561/14(провадження № 61-21863 св 18), від 27 травня 2021 року у справі № 344/2239/19 (провадження № 61-19432св19).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів доходить висновку, що позивачі не мають права на виділення їм в натурі належної частки земельної ділянки із загальної земельної ділянки виділеної для багатоквартирного будинку, адже це є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що спірний будинок належить до категорії житлових будинків у розумінні статті 120 ЗК України та про те, що земельну ділянку передано для обслуговування індивідуального житлового будинку є необґрунтованими, оскільки сторони набули право власності не на житловий будинок, а кожен на квартиру як окремий об`єкт права власності.

Позивачі посилаються на те, що цей одноповерховий житловий будинок не є багатоквартирним, проте такий технічний стан будинку не втратив статусу саме багатоквартирного житлового будинку. Також не спростовують це і доводи апеляційної скарги про цільове призначення земельної ділянки, яка передавалася власникам квартир у спільну сумісну власність, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а не як земельна ділянка багатоквартирного будинку, оскільки зазначення у державному акті на право власності на земельну ділянку та землевпорядній документації виду земельної ділянки, яка в цілому відноситься до земель житлової та громадської забудови (глава 6 ЗК України), не змінює по суті її цільового призначення, оскільки житловий будинок, який знаходиться на спірній земельній ділянці, є за своїм статусом багатоквартирним будинком, а відповідно до статті 42 ЗК України земельна ділянка має статус земельної ділянки багатоквартирного будинку.

Разом з тим, як вбачається з письмового відзиву на позовну заяву та з пояснень у судовому засіданні відповідача ОСОБА_2 , саме такими нормами Закону він обґрунтовував свої заперечення на позовні вимоги позивачів як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, однак суд першої інстанції на його доводи уваги не звернув.

Таким чином, при розгляді судом апеляційної інстанції даної справи колегія суддів дійшла висновку про безпідставність позову з огляду на наведені вимоги Закону, а не з підстав, які вказані в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права, не застосувавши закон, який підлягав застосуванню, та дійшов помилкового висновку про підстави відмови у задоволенні даного позову.

Тому, на думку колегії суддів, оскаржуване судове рішення слід змінити в частині мотивів, з яких суд першої інстанції виходив, ухвалюючи дане судове рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2022 року в даній справі змінити в частині мотивів відмови у позові, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді