Постанова

Іменем України

02 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 187/449/22

провадження № 61-8809св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2022 року у складі судді Караул О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Єлізаренко І. А., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2022 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговими транспортними засобами.

Позов обґрунтовано тим, що 10 травня 2019 року посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області на автомобільній ділянці Н31 Дніпро-Царичанка-Решитіловка 109 км, зупинено автомобіль DAF FT XF 105.410, реєстраційний номер НОМЕР_1 , із напівпричепом JANMIL, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належать ОСОБА_1 . За результатами зважування автомобіля та габаритно-вагового контролю, зафіксовано фактичну масу транспортного засобу 55,3 т, при нормативно допустимій 40 т, навантаження на одиничну ось (вісь) 15,35 т, при нормативно допустимій 11 т, навантаження на строєну ось (вісь) 32,78 т, при нормативно допустимій 22 т.

Управлінням Укртрансбезпеки у Полтавській області складено розрахунок плати за проїзд від 10 травня 2019 року, відповідно до якого плата за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативи, склала 10 927,20 євро.

У зв`язку з тим, що власник транспортного засобу ОСОБА_1 добровільно кошти до теперішнього часу не сплатив, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, у сумі 321 311,54 грн.

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2022 року відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі за позовною заявою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговими транспортними засобами. Роз`яснено позивачу, що розгляд заявлених вимог віднесений до юрисдикції господарського суду.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що посадові особи Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області в межах наданих повноважень 10 травня 2019 року перевіряли дотримання саме суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, встановлених габаритно-вагових параметрів, а відповідач ОСОБА_1 , будучи фізичною особою-підприємцем, використовував належний йому транспортний засіб автомобіль DAF FT XF 105.410, реєстраційний номер НОМЕР_1 , із напівпричепом JANMIL, реєстраційний номер НОМЕР_2 для здійснення підприємницької діяльності. Тому суд дійшов висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки повинен вирішуватися шляхом подання позову у порядку господарського судочинства до відповідного господарського суду.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури залишено без задоволення. Ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2022 року - без змін.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, погодився з висновками суду першої інстанції про належність спору до юрисдикції господарського суду, тому на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України у відкритті провадження у цивільній справі слід відмовити.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

05 вересня 2022 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року, в якій просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга, відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що звертаючись із даним позовом прокурор визначив відповідачем у справі фізичну особу - ОСОБА_1 , як власника транспортного засобу, який, відповідно до правових позицій Верховного Суду, висловлених у постановах Верховного Судувід 03 жовтня 2019 року у справі № 920/50/19, від 03 квітня 2019 року у справі № 753/16525/16-ц, від 01 листопада 2021 року у справі № 916/2727/20 від 10 листопада 2021 року у справі № 747/45/20 та від 03 липня 2019 року у справі № 819/1381/16, повинен відшкодувати державі шкоду, завдану руйнуванням автомобільної дороги.

На підтвердження того, що відповідач у даних правовідносинах виступає саме як фізична особа, прокурором надано свідоцтво про державну реєстрацію транспортних засобів, зокрема автомобіля марки DAF FT XF 105.410, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричепа JANMIL, реєстраційний номер НОМЕР_2 , відповідно до яких транспортні засоби належать на праві власності ОСОБА_1 , як фізичній особі.

Станом на момент розгляду справи відзивів на касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від інших учасників справи до Верховного Суду не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 вересня 2022 року касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратурина ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2022 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратурина ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року на підставі частини другої статтіЦПК України; витребувано з Петриківського районного суду Дніпропетровської області виділені матеріали цивільної справи № 187/449/22; надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

У листопаді 2022 року матеріали справи № 187/449/22 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 з 2006 року зареєстрований як фізична особа - підприємець, та здійснює поміж інших видів діяльності, господарську діяльність у сфері автомобільного транспорту, зокрема з надання в оренду вантажних автомобілів.

Зі змісту направлення на рейдову перевірку від 06 травня 2019 року та графіка проведення рейдових перевірок встановлено, що у вказаний період посадові особи Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області направлені для перевірки суб`єктів господарювання всіх форм власності відповідно до пункту 4, 13 Порядку здійснення державного контролю за автомобільним транспортом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (далі - Порядок).

Відповідно до акта проведення перевірки № 147979, який є додатком 3 до Порядку також свідчить, що посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області застосована процедура, що передбачена для державного контролю суб`єктів господарювання.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З поділу системи судів загальної юрисдикції за принципом спеціалізації випливає поняття цивільної юрисдикції, під якою розуміється компетенція суду щодо вирішення справ у порядку цивільного судочинства.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з частиною першою статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського, цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

12 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 917/210/19 (провадження № 12-125гс19) сформувала правовий висновок про те, що спір за позовом прокурора в інтересах держави в особі Укртрансбезпеки до підприємця про стягнення з нього плати за проїзд великовагового транспорту автомобільними дорогами загального користування у дохід Державного бюджету України підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо стягнення коштів.

Пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 , будучи фізичною особою-підприємцем, використовував належний йому транспортний засіб автомобіль DAF FT XF 105.410, реєстраційний номер НОМЕР_1 , із напівпричепом JANMIL, реєстраційний номер НОМЕР_2 для здійснення підприємницької діяльності, а посадові особи Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області в межах наданих повноважень 10 травня 2019 року перевіряли дотримання саме суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, встановлених габаритно-вагових параметрів, відтак, спір у цій справі, який виник за участю суб`єкта господарювання з метою здійснення підприємницької діяльності у сфері автомобільного транспорту, належить до спорів, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Аргументи касаційної скарги про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 виступає у спірних правовідносинах саме як суб`єкт господарської діяльності, з огляду на факт реєстрації транспортних засобів саме на фізичну особу, а не фізичну особу - підприємця, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 використовував належний йому транспортний засіб автомобіль DAF FT XF 105.410, реєстраційний номер НОМЕР_1 , із напівпричепом JANMIL, реєстраційний номер НОМЕР_2 для здійснення підприємницької діяльності, зокрема надання в оренду транспортних засобів з метою здійснення іншим суб`єктом господарювання перевезення вантажу.

Верховний Суд в постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 807/2235 зробив висновок, що реєстрація права власності на фізичну особу не може розглядатися як підстава для неможливості укладення договорів фізичною особою -підприємцем у межах її підприємницької діяльності, яка відповідно до частини другої статті 128 Господарського кодексу України відповідає всім майном, що належить їй на праві приватної власності, за своїми обов`язками в сфері підприємництва, та ідентифікаційний - номер якої як платника податків та інших обов`язкових платежів належить фізичній особі - громадянину.

Тобто, незважаючи на те, що пунктом 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів від 07 вересня 1998 року № 1388, передбачає реєстрацію, зокрема, прав власності на автотранспортні засоби тільки на юридичних і фізичних осіб, останні в угодах щодо таких об`єктів можуть виступати як фізичні особи - підприємці.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків Верховного Суду щодо стягнення плати за проїзд з власника транспортного засобу та підсудності таких справ судам цивільної юрисдикції, зокрема викладених у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 747/45/20 та від 03 липня 2019 року у справі № 819/1381/16 є необґрунтованими, оскільки у зазначених справах судом касаційної інстанції не вирішувалось питання юрисдикції спору.

Так, у справі № 819/1381/16 за позовом приватного підприємства до Управління Укртрансбезпеки про визнання протиправними дії посадових осіб управління Укртрансбезпеки у Тернопільській області щодо проведення габаритно-вагового контролю транспортного засобу, складання довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю та складання розрахунку плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування та визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що дії відповідача щодо проведення габаритно-вагового контролю та складання довідки про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та розрахунку плати за проїзд, а також сам розрахунок вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а отже є правомірними.

Розглядаючи справу № 747/45/20 за позовом прокурора в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до фізичної особи про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідальним за здійснення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортними засобами та іншими самохідними машинами і механізмами, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, є власник транспортного засобу. Разом із цим, у зазначеній справі встановлено, що власником транспортного засобу є фізична особа.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 920/50/19, від 03 квітня 2019 року у справі № 753/16525/16-ц, та постанові Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 916/2727/20 Суд відхиляє з огляду на наступне.

У зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду в рамках встановлених обставин справи співвідносила поняття фізичної особи та фізичної особи - підприємця та їх правового статусу, дійшла висновку, що наявність у фізичної особи правового статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає, як підприємець у всіх правовідносинах.

Отже, фактично Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах, як суб`єкт господарювання та чи можна визначити ці правовідносини як господарські.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Оскільки, у наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про неврахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що за положеннями статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
О. В. Ступак