ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» січня 2023 року

м. Валки

справа № 638/14261/20

провадження № 22ц/818/254/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Тичкової О. Ю., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Супрун Я.С.,

учасники справи:

позивач - керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова (Харківської міської прокуратури №1) в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2 ,

третя особа - Державний реєстратор Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко П.Г.,

особа, яка подала апеляційну скаргу - заступник керівника Харківської обласної прокуратури

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2022 року в складі судді Семіряд І.В.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова (Харківської міської прокуратури №1) в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Державний реєстратор Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко Павло Геннадійович, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовна заява мотивована тим, що за адресою: м. Харків, Бурсацький узвіз № 8 державним реєстратором Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценком П.Г. 08 лютого 2019 року неправомірно прийнято рішення (індексний номер № 45464218) про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2 загальною площею 34,5 кв м в житловому будинку літ «Б-2», які не є об`єктом житлової нерухомості на підставі інформаційної довідки, серія та номер № 10073 від 20 серпня 2018 року та технічного паспорту, серія та номер № НОМЕР_1 , видихан 20 серпня 2018 року фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 .

Вважав, що документи надані державному реєстратору не відповідали вимогам чинного законодавства. Не підлягало реєстрації право приватної власності на нерухоме майно.

Вказав, що на офіційному вебсайті Державної архітектурно будівельної інспекції України відсутня інформація про документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, зокрема, щодо об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 .

Такими діями державного реєстратора порушено інтереси громади міста Харкова. Адже своїм рішенням державний реєстратор фактично легалізував самочинне будівництво на території міста, яке проведено на земельній ділянці, яка перебуває в комунальній власності.

Зазначив, що рішень щодо передачі у власність або надання у користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не приймалось, на розгляд сесії Харківської міської ради не виносилось.

Стверджував, що внаслідок прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора ОСОБА_1 незаконно набув право власності на зазначений об`єкт.

Просив визнати незаконним та скасувати рішення № 45464218 державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області від 11 лютого 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під реєстраційним номером № 3101, права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2 загальною площею 34,5 кв м за адресою: АДРЕСА_1 в житловому будинку літ «Б-2» нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2 загальною площею 34,5 кв м.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2022 року у задоволенні позову керівнику Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова (Харківської міської прокуратури №1) в інтересах держави в особі Харківської міської ради - відмовлено.

На вказане рішення суду заступник керівника Харківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі та вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Так, чинним законодавством не передбачено можливості відмови у задоволенні позову у випадку, якщо спосіб захисту є неефективним чи не передбачений законом або договором, оскільки це обмежує законодавчо встановлений принцип цивільного права, за яким право на обрання певного способу захисту порушеного права належить позивачу і обмежується лише у випадках, прямо передбачених законом. Вважав, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Посилався на те, що за наявності зареєстрованого у Державному реєстрі прав на підставі спірного правочину права власності відповідача на об`єкт, яке фактично є самочинним будівництвом, сама по собі вимога про знесення самочинного будівництва, на яку вказав суд першої інстанції, як на ефективний спосіб захисту, не забезпечить повного усунення порушень, спричинених таким будівництвом, оскільки відповідач, за яким на цей час зареєстроване вказане право власності, такого самочинного будівництва не здійснював, що унеможливлює пред`явлення саме до нього вимог про знесення такого майна. Більш того, підставою для знесення самочинно збудованого об`єкта може бути виключно припис органів архітектурно-будівельного контролю. Зазначив, що державна реєстрація на спірне майно залишається дійсною та фактично відповідач є його власником, що унеможливлює проведення перевірок органами державного архітектурно-будівельного контролю. Вважав, що єдиним ефективним та належним засобом захисту прав в даному випадку є прийняття рішення про скасування державної реєстрації прав на самовільне збудоване майно. І лише за умови скасування реєстрації, органи архітектурно-будівельного контролю отримають законні повноваження для проведення перевірок за вищевказаним фактом, складання припису та подальшого звернення до суду про знесення самовільно збудованих об`єктів.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

11 січня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з ознайомленням з матеріалами справи та розгляд справи без його участі, участі ОСОБА_1 . Також, в заяві просив в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити. Враховуючи зміст заяви про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та відсутності його представника, в якій відсутнє будь яке посилання на відкладення розгляду справи та яка надійшла пізніше першої заяви, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу. Інші учасники справи про день, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні обставини, які б підтверджували наявність порушення права позивача, за захистом якого він звернувся, тому підстав для задоволення позову немає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 216601954 від 16 липня 2020 року вбачається, що 11 лютого 2019 року Комунальне підприємство «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради реєстратор Луценко П.Г., індексний номер рішення № 45464218, внесено відомості до реєстру про приватну власність ОСОБА_1 на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1,2 загальною площею 34,5 кв м в житловому будинку літ «Б-2», об`єкт житлової нерухомості ні, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Підстава для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер НОМЕР_1 , виданий 20 серпня 2018 року, видавник фізична особа - підприємець ОСОБА_3 ; довідка, серія та номер № 10073, виданий 20 серпня 2018 року, видавник фізична особа - підприємець ОСОБА_3 .

Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер № 45464218 від 11 лютого 2019 року 14:53:55, ОСОБА_4 , Комунальне підприємство «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області (а.с.15-25).

З довідки № 10073 від 20 серпня 2018 року, виданої фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 вбачається, що ця довідка видана ОСОБА_1 за місцем вимоги. 20 серпня 2018 року обстежено об`єкт нерухомого майна та проведено комплекс робіт, за результатами якого встановлено, що нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2 в будівлі літ «Б-2» у АДРЕСА_1 дійсно відповідають таким характеристикам: нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2 в будівлі літ «Б-2», цегла, загальна площа 34,5 кв м, інвентаризаційна вартість Б-2. Самочинне перепланування, будівництво, реконструкція відсутні (а.с.26).

Також матеріали справи містять технічний паспорт на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок, нежитлові приміщення 1-го поверху в АДРЕСА_1 , в якому зазначено замовником технічної інвентаризації ОСОБА_1 . Вказано, що паспорт виготовлено станом на 20 серпня 2018 року (а.с.27-28).

Як вбачається з листа № 12153/0/226-20 від 03 серпня 2020 року директора Департаменту територіального контролю виконавчого комітету Харківської міської ради щодо нежитлових приміщень першого поверху № 1, 2 в житловому будинку літ «Б-2» по Бурсацькому узвозу № 8 у м. Харкові інформація про документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів міститься у відкритому доступі в реєстрі будівельної діяльності, розміщеному на офіційному сайті Державної архітектурно будівельної інспекції України. Департамент не володіє інформацією стосовно надання містобудівних умов та обмежень. Також повідомлено, що заходів цивільно-правового характеру (пред`явлення позову) щодо скасування державної реєстрації права власності вищевказаного об`єкта Департаментом не вживалось (а.с.29).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає у з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

За статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 715/2316/18 (провадження № 61-3755св20) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Звертаючись до суду з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прокурор в інтересах держави в особі Харківської міської ради вказував на порушення ОСОБА_1 під час здійснення реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1,2 загальною площею 34,5 кв м в житловому будинку літ «Б-2», які не є об`єктом житлової нерухомості, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема, документи надані державному реєстратору не відповідали вимогам чинного законодавства. На офіційному вебсайті Державної архітектурно будівельної інспекції України відсутня інформація про документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. На підставі чого не підлягало реєстрації право приватної власності на нерухоме майно.

Вказав, що такими діями державного реєстратора порушено інтереси громади міста Харкова. Адже своїм рішенням державний реєстратор фактично легалізував самочинне будівництво на території міста, яке проведено на земельній ділянці, яка перебуває в комунальній власності. В свою чергу рішень щодо передачі у власність або надання у користування земельної ділянки за цією адресою не приймалось, на розгляд сесії Харківської міської ради не виносилось. Стверджував, що внаслідок прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора ОСОБА_1 незаконно набув право власності на зазначений об`єкт.

За статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі в редакції на час спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 3 статті 10 вказаного Закону встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Згідно із статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором у випадку подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством. У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Статтею 24 вказаного закону передбачено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, однією з яких, зокрема, є заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону.

Тобто, статтями 23, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок дій державного реєстратора у разі подання документів не в повному обсязі або невідповідності документів вимогам Закону.

Як вбачається з матеріалів справи правовстановлюючими документами, на підставі яких 11 лютого 2019 року зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1,2 загальною площею 34,5 кв м в житловому будинку літ «Б-2», які не є об`єктом житлової нерухомості, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є технічний паспорт, серія та номер № НОМЕР_1 , виданий 20 серпня 2018 року, видавник фізична особа підприємець ОСОБА_3 ; довідка, серія та номер № 10073, видана 20 серпня 2018 року, видавник фізична особа підприємець ОСОБА_3 . ОСОБА_1 не є ані власником, ані користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення за ОСОБА_1 проведена з порушенням вимог законодавства, оскільки ОСОБА_1 всупереч вимогам статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не подав державному реєстратору документ, що підтверджує виникнення, перехід або припинення речових прав на нерухоме майно, що є підставою вважати, що державний реєстратор незаконно зареєстрував за ним право власності.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, провадження № 12-173гс18)).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року по справі № 201/5625/17 (провадження № 61-6193св21) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих приписах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання».

У справі, що переглядається, прокурор стверджував про порушення відповідачем прав територіальної громади на земельну ділянку самочинним будівництвом. Однак, позивачем не доведено наявності порушених прав та законних інтересів територіальної громади м. Харкова при реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1,2 загальною площею 34,5 кв м в житловому будинку літ «Б-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , факту захоплення ним земельної ділянки через здійснення самочинного будівництва.

Колегія суддів, також відхиляє доводи позивача про проведення на земельній ділянці нового будівництва, а не реконструкції існуючих будівель у зв`язку з відсутністю належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, які заявлені саме у зв`язку з здійсненням на думку прокурора самочинного будівництва є неефективними способами захисту.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19 провадження № 61-204св22.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор в інтересах держави в особі Харківської міської ради посилався на наявність повноважень зі здійснення державного архітектурно-будівельного контролю. При цьому вважав, що міська рада не може пред`явити до забудовника законних вимог щодо приведення об`єкта самочинного будівництва (реконструкції) у попередній стан, оскільки забудовник зареєстрував речове право на об`єкт будівництва, тим самим отримав державне визнання його таким, що побудований відповідно до встановленого державою порядку.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 вказала, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

У разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням (частина перша статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

У таких спорах органи державного архітектурно-будівельного контролю діють лише як адміністративний орган, а метою звернення з позовом є не перехід речового права на об`єкт нерухомості, а приведення будівлі у відповідність до імперативних вимог публічно-правових норм, спрямованих на захист суспільних інтересів.

Повноваження зі здійснення контролю за технічним станом, використанням, утриманням і схоронністю об`єктів житлового фонду передбачають не лише виявлення факту правопорушення, притягнення винуватої особи до юридичної відповідальності, але також припинення цього правопорушення й усунення його негативних наслідків, зокрема, на виконання владного управлінського припису.

Тобто, зазначені правовідносини не завершуються фіксацією факту адміністративного правопорушення та притягненням винуватої особи до юридичної відповідальності, а продовжують існувати до моменту припинення правопорушення, усунення його негативних наслідків, виконання владного припису або визнання його незаконним і скасування.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 579/968/17.

Таким чином, проведена державна реєстрація змін речового права не змінює правової природи самочинного будівництва та не позбавляє органи державного архітектурно-будівельного контролю її владних повноважень щодо усунення встановлених порушень у сфері містобудівної діяльності, а скасування зазначеної державної реєстрації саме по собі не забезпечить усунення цих порушень.

Ефективним способом усунення виявлених порушень для органу державного архітектурно-будівельного контролю є винесення припису щодо власника об`єкта нерухомості про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису та у разі невиконання такого припису в установлений строк, - звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

При цьому органи державного архітектурно-будівельного контролю мають довести, що здійснене будівництво є самочинним.

Отже, у розглядуваній справі спосіб захисту, обраний прокурором в інтересах держави в особі Харківської міської ради, з огляду на повноваження міської ради зі здійснення державного архітектурного-будівельного контролю та права, які позивач вважав порушеними, є неналежним, що тягне за собою відмову у задоволенні позову.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

Виходячи з вищевикладеного, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильними та обґрунтованими.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року в справі № 641/2156/19-ц (провадження № 61-7447св20), від 17 лютого 2021 року в справі № 642/5660/18 (провадження № 61-4110св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 638/18616/18 (провадження № 61-10762св21).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. Ю. Тичкова

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 11 січня 2023 року.