Справа № 523/566/20
Провадження №2/523/239/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.

за участю секретаря судових засідань - Лапчинської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з позовними вимогами про стягнення солідарно з відповідачів кредитної заборгованості у розмірі: 48511,39 доларів США, що станом на 25.11.2019 року складає: 1172035,18 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 , 10.10.2006 року, було укладено кредитний договір OD21АК08340013, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 10491,00 доларів США, які відповідно до умов кредитного договору мав повернути до 10.10.2011 року. В забезпечення виконання зобов`язань за договором OD21АК08340013 між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Позивач зазначає, що ним були виконані умови договору, однак відповідачі кошти у визначений термін не повернули, у зв`язку з чим утворилась заборгованості перед банком, що становить на 25.11.2019 року 1172035,18 грн.

На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № OD21АК08340013 від 10.10.2006 року, у розмірі 1172035,18 грн., та понесені судові витрати.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачам роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву.

На адресу суду 11.11.2020 року (вх. № 28248) надійшов відзив на позовну заяву поданий відповідачем ОСОБА_2 , згідно якого відповідач зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають (а.с.58-64).

Не погоджуючись з обставинами викладеними у відзиві, представником позивача 01.12.2020 року (вх. 8287), 18.12.2020 р. (вх. 31983) та 21.01.2021 р. (вх. 1339) подано відповідь на відзив (а.с.68-73, 82-84, 96-99).

Також, 08.04.2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог за підписом представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Середа А.В. (а.с.108-113).

Крім іншого, 11.06.2021 року (вх. № 17416) надійшов відзив на позовну заяву за підписом ОСОБА_1 , згідно якого відповідач просить застосувати строки позовної давності, відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.124-128).

Представником позивача 19.07.2021 року (вх. 21234) подано відповідь на відзив та клопотання про поновлення строку на подання відповіді на відзив (а.с135-138).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21.09.2021 року задоволено клопотання представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 адвоката Середи Андрія Володимировича про витребування доказів. Витребувано від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» належним чином засвідчені копії рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2011 року та копію договору купівлі-продажу автомобіля, який був предметом застави (а.с.156).

На виконання ухвали 08.11.2021 року (вх. № 32229) позивачем АТ КБ «ПриватБанк» надіслано копії витребуваних документів (а.с.159-165; 167-172; 174-186).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В останнє судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Фірсов Д.Ю., не з`явився, звернувся на адресу суду з заявою щодо можливості розгляду справи за відсутності представника позивача, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному осбязі та просить їх задовольнити (а.с.212).

Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Середа А.В., також до суду не з`явився, раніше, 11.10.2022 року (вх. № 18975) на адресу суду надійшла заява представника відповідачів щодо можливості проведення судового засідання у відсутність сторони відповідача, згідно якої представник зазначив, що позовні вимоги відповідачі не визнають, просять відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та застосувати строки позовної давності (а.с.203-204).

З урахуванням зазначеного, враховуючи обставину того, що сторони у справі звернулись із заявами щодо можливості розгляду справи за їх відсутності, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін, з урахуванням заяви представника позивача про підтримку позовних вимог та заяви представника відповідачів про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.02.2023 р. вирішено провести заочний розгляд справи.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованності у розмірі 48511,39 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що за кредитним договором № OD21АК08340013 від 10 жовтня 2006 року, укладеним з відповідачем ОСОБА_1 , банк надав кредит у розмірі 10 491, 00 доларів США на термін до 10.10.2011 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування наданими коштами в строки і в порядку, встановленим кредитним договором.

Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця і складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, та інші витрати. У випадку порушення зобов`язань відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

В порушення умов договору відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконав, не здійснив погашення заборгованості у зв`язку з чим позивач просить стягнути 48511,39 доларів США, з яких заборгованість за тілом кредиту -522,79 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 14900,07 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 290,75 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 11.05.2016 р. по 01.04.2019 р. - 28093,78 доларів США. Крім того, позивач зазначив, що для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором з відповідачем ОСОБА_2 , було укладено договір поруки, однак, надіслана їй вимога залишилася невиконаною, тому відповідачі несуть солідарну відповідальність.

Згідно відзиву поданого ОСОБА_1 , відповідач зазначає, що позов є безпідставним, оскільки, в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ним та банком укладено договір застави автомобіля ВАЗ -11183, 2006р., реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 . Після телефонного зв`язку представника банку та попередження про розмір заборгованості і необхідність представлення автомобіля, він зробив повне погашення поточної заборгованості. Однак, в серпні 2009 року, представник банку під виглядом перевірки стану автомобіля, сів за кермо, попросив ключі та повідомив про те, що транспортний засіб банк вилучає, оскільки, позичальник виявився не надійним клієнтом.

Відповідач зазначає, що таким діям кредитора, він був здивований, оскільки, його не повідомляли про рішення банку. При цьому, його завірили, що автомобіль банк продасть, тому він вважається таким, що не має ніяких зобов`язань перед кредитором.

З того часу, ніяких дзвінків та повідомлень від банку не надходило, при тому, що і мобільний телефон він не змінював, тому був впевнений, що правовідносини з банком завершено. Просив звернути увагу на те, що з позовом про стягнення боргу в 2011 році банк не звертався.

Розрахунок заборгованості на суму 48511,39 доларів США станом на 25.11.2019р. вважає неналежним, не допустимим доказом оскільки, даний розрахунок не дає можливості встановити строки сплати коштів та порядок їх врахування для перевірки доводів позивача.

Виходячи з обставин вказаних вище, а саме, періоду виникнення заборгованості (2006 р) та звернення банку до суду з позовом про звернення стягнення на автомобіль, тим самим, банк скоротив строк для виконання зобов`язань, тому він вважає, що строк для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом пропущено. Крім того, відповідач зазначає, що банк визначився зі способом захисту порушених зобов`язань, звернувшись раніше з позовом про звернення стягнення на майно. Такі дії банку більше свідчать на нечесну діяльність, намір подвійного стягнення за одним і тим же зобов`язанням. Маючи повну інформацію і не надаючи її до суду, відповідач зазначає, що даний позов він розцінює, як намір ввести суд в оману. Просить також застосувати строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 , подала до суду відзив та пояснення за змістом яких заперечувала проти заявлених вимог та вказала, що лише виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом. Оскільки з відповідачем ОСОБА_1 , вона тривалий час не проживає, а саме з 2007 року, тому їй не було відомо як ним виконувалися умови договору.

Відповідач зазначила, що вона дізналася, що в рахунок сплати заборгованості банк забрав транспортний засіб, однак, точної інформації про те, коли саме такі дії було вчинено їй не відомо. Дана обставина вказує на те, що банку давно було відомо про наявну заборгованість. Із змісту позовної заяви позивач не зазначив, що транспортний засіб вже вилучено, а також, не вказано яку саме суму було враховано на виконання договору, тобто не зазначено вартості реалізації транспортного засобу. Такі дії позивача вказують на бажання приховати інформацію, яка має значення для з`ясування обставин та всебічного розгляду справи.

За нормами ч.4 ст.559 ЦК України порука припинила свою дію, через пропущення шестимісячного строку для звернення, а тому вимога до поручителя є незаконною.

Позивачем пропущено і строк позовної давності, тому він втратив своє право на стягнення будь-яких коштів.

На адресу суду, 19.07.2021 року (вх. № 21234) за підписом представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник позивача зазначає, що поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник. За договором поруки встановлено строк для звернення до суду протягом 5 років, а кредитний договір діє до повного виконання. Правовідносини між сторонами тривають, зобов`язання не виконані. Представник позивача зазначає, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2011 року - предмет застави було реалізовано, а кошти від реалізації направлено на погашення заборгованості, однак їх виявилося недостатньо для сплати повної заборгованості. Таким чином позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на виконання кредитних зобов`язань. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження повного виконання кредитних зобов`язань. Відсутні докази щодо погашення кредитної заборгованості. Відповідачами не надано доказів на підтвердження погашення заборгованості, а позивачем надано докази на підтвердження наявної заборгованість, зокрема, виписку по рахунку, яка належним доказом.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що 10.10.2006р. між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ОD21АК08340013, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 10491 доларів США на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 10.10.2011р. включно, та зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Період оплати з «20» по «25» число кожного місяця (а.с.12-14).

За умовами договору встановлено, що для виконання кредитного договору банк відкрив позичальнику рахунок НОМЕР_3 для зарахування коштів направлених на погашення заборгованості, кредитний рахунок НОМЕР_4 , рахунок по процентам НОМЕР_5 , рахунок для обліку винагороди 4418.

Матеріалами справи також встановлено, що 10.10.2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки за умовами якого поручитель зобов`язалась нести відповідальність за виконання ОСОБА_1 , умов кредитного договору у розмірі 8304 долари США (а.с.15).

Також в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір застави автомобіля ВАЗ -11183, 2006р., реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

Даний кредит був отриманий для придбання вказаного автомобіля.

Згідно цивільної справи за № 2-1721/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 ,. про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості - рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2011 р. позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення, задоволені. В рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № ОD21АК08340013 від 10.10.2006 року у розмірі 54 829 гривень 59 копійок, звернуто стягнення на предмет застави транспортний засіб марки ВАЗ 11183, 2006 року випуску, тип: легковий седан, номер кузова: НОМЕР_2 , синього кольору, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 шляхом продажу Публічним Акціонерним Товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (Код ) Транспортного засобу марки ВАЗ 11183, 2006 року випуску, тип: легковий седан, номер кузова: НОМЕР_2 , синього кольору, реєстраційний номер: НОМЕР_1 Публічним Акціонерним Товариством Комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з третіми особами із зняттям Транспортного засобу марки ВАЗ 11183, 2006 року випуску, тип: легковий седан, номер кузова: НОМЕР_2 , синього кольору, реєстраційний номер: НОМЕР_1 з реєстраційного обліку в органах ДАІ ГУМВС України.

Матеріалами зазначеної справи, встановлено, що підставою для ухвалення даного рішення стала заборгованість ОСОБА_1 , перед банком, яка станом на 20.10.2010 року, складалась з: основного боргу за кредитом -у розмірі: 5 226, 79 доларів США, заборгованості по відсоткам -1 159,49 доларів США, комісії - 162, 82 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 358, 13 доларів США, а всього заборгованість становила - 6 907, 23 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.11.2010 року складало суму у розмірі 54 829 грн. 59 коп.

Дане судове рішення набрало законної сили 14.06.2011 року.

Згідно заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивач звертаючись до суду з даним позовом, зазначив, що станом на 25.11.2019 рік заборгованість за кредитом від 10.10.2006 року становить 48511,39 доларів США, що згідно з курсом НБУ від 25.1.2019 року становить - 1172035,18 гривень.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом, яка становить 48511,39 доларів США, складається з:- 522,79 дол.США, - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); - 14900,07 дол.США, - заборгованість за відсотками за користування кредитом; - 290,75 дол.США, - заборгованість по комісії за користування кредитом; та - 28093,78 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 11.05.2016 р. по 01.04.2019 р.(а.с.5-6).

В підтвердження заборгованості позивачем було надано, як розрахунок заборгованості так і виписку по рахунку.

Згідно з п.5.1 зазначеного кредитного договору, він діє до повного виконання сторонами зобов`язань.

За умовами договору поруки п.12 встановлено, що порука припиняється по закінченню 5 років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як передбачено ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи із норми ч.4 ст.559 ЦК України в редакції станом на вказаний час, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання невстановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В даному випадку, якщо виходити із строку кінцевої дати повернення кредиту 10.10.2011р., то за нормами ч.4 ст.559 ЦК України, яка діяла на вказаний час, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За нормами частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24вересня 2014року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Сторони кредитного договору встановили, що основне зобов`язання позичальник виконує шляхом виконання окремих зобов`язань з внесення щомісячних платежів за цим договором.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Крім того, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Подібна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц (провадження № 14-145цс18).

У разі подання заяви про застосування наслідків позовної давності до стягнення заборгованості за періодичними платежами підлягає встановленню час припинення виконання кредитних зобов`язань позичальником на підставі допустимих доказів.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №523/8249/14-ц.

Відповідачі заперечуючи проти заявлених до них вимог просили застосувати строк позовної давності.

Таким чином, за вказаних обставин та норм, порука відповідача ОСОБА_2 , припинила свою дію, через пропущення позивачем шестимісячного строку для звернення, тому вимога до поручителя є незаконною.

Разом з цим, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом і пені, банк відповідно до статті 1050 Цивільного кодексу України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами позивача про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після подання банком позовної заяви про дострокове повернення кредиту.

Таким чином, судом встановлено, що позивач звернувся з позовом про стягнення з пропуском позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, зазначено, що після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови та строк дії кредитного договору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 грудня 2015 року у справі № 6-1707цс15, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за ним та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевий строк виконання її умов.

Велика Палата Верховного Суду вказала в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а є підставою виникнення права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України

Позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в заставу майна. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

З огляду на вказані норми та правові позиції взагалі є безпідставним нарахування позивачем процентів, пені та комісії за умовами договору заявивши про повернення коштів кредиту звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на майно, рішення за яким було ухвалено 31.05.2011 року у справ №2-1721/11.

Відповідно до вимог ч.1 ст.24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

За вимогами ч.4 ст.591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

На вимогу суду про вартість реалізованого автомобіля та розподіл отриманих коштів позивачем надано виписку по рахунку ОСОБА_1 , де останній платіж вчинений відповідачем значиться 20.08.2009 р., а вже 11.05.2016 року зазначено про погашення заборгованості на суму 38318,03 грн.. А також надано два меморіальні ордери від 11.05.2016 р. про перерахування двох платежів по 1520,79 USD (а.с.172).

При цьому, банк не надав суду відомостей коли саме відбулася реалізація заставного майна, на підставі якої угоди.

Крім того, суду не було надано належного підтвердження, а саме акту приймання-передачі автомобіля від відповідача банку, тоді як така передача відбулася на вимогу позивача ще в серпні 2009 року.

Як встановлено матеріалами справи №2-1721/11 позичальник лише 10.01.2011р. звернувся з позовом про звернення стягнення на заставне майно.

Судом з досліджених матеріалів справи встановлено, що протягом тривалого часу понад 6 років, починаючи з серпня 2009 року до травня 2016 року, та, навіть після отримання рішення суду, банк не вчиняв дій щодо реалізації автомобіля, внаслідок чого, вартість автомобіля за такий тривалий час знецінювалася, а відповідач був впевнений, що заборгованість відсутня.

Також, суд звертає увагу на те, що навіть після зарахування 11.05.2016р. коштів від реалізації заставного майна (а.с.171), тобто часу коли дізнався про порушення свого права, позивач не звертався до відповідача з вимогами про стягнення заборгованості на виконання повних умов кредитного договору.

Отже, вимоги до ОСОБА_1 про стягнення процентів за договором, пені комісії, не підлягають задоволенню в силу невідповідності закону.

Оцінивши усі надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач пропустив трирічний строк для звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 в частині різниці між боргом та отриманою сумою від реалізації майна.

Зазначені норми законодавства, які містять принципи цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, у мажах законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України - у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 95, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 279, 354-355 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом - залишити без задоволення.

Судові витрати понесені з розглядом справи - віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 03.03.2023 р.

Суддя: