Провадження № 2/344/650/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

28 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.

секретаря Кочержук З.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

30.08.2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила визнати квартиру, загальною площею 71,9 кв.м., що знаходиться в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , її особистою приватною власністю. В обґрунтування вказала, що 30 жовтня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/17883/21 від 17 лютого 2022 року розірвано. Позивач та відповідач уже близько 9 років проживають окремо, хоча шлюб було розірвано тільки 17 лютого 2022 року. Вказує, що з жовтня 2013 року змушена була змінити місце проживання, спільно з відповідачем не проживала.

Зазначила, що проживає та працює у Франції, місто Париж, що підтверджується закордонним паспортом № НОМЕР_1 .

У травні-червні 2016 року, з метою купівлі квартири для себе нею було укладено договір купівлі майнових прав, а саме 03 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Галицька» (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено Договір № 17104, позивач приїжджала в Україну на кілька днів по тимчасовому посвідченню Франції.

У липні 2018 року, з метою уже отримання квартири у власність, по закінченню будівництва будинку, позивач приїжджала в Україну по тимчасовому посвідченню виданому в Франції.

Наполягає, що майно, набуте нею квартира є її особистою приватною власністю, оскільки було придбане лише на її особисті кошти, оскільки ОСОБА_1 , як зазначено вище, починаючи з 2013 живе та працює у Франції. До моменту купівлі квартири, позивач працювала помічником ландшафтного дизайнера, що підтверджується довідкою з місця роботи «ІНТЕГРАЛ БАТІМАН СЕРВІС» від 02.01.2016 року.

Представник позивача адвокат Голуб Г.С. подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про причини неявки не сповістив, правом надання відзиву не скористався, у зв`язку з чим вирішено провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Згідно ст. 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 1ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Галицька» (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено Договір № 17104 (надалі - Договір) (а.с.32-34).

Відповідно до пункту 1.1. Договору, Продавець, який виконує функції Забудовника, зобов`язується передати у власність Покупця об`єкт нерухомого майна, який буде створений Продавцем у майбутньому, а Покупець зобов`язується прийняти цей об`єкт у відповідності до умов цього Договору та оплатити його.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що об`єктом нерухомого майна за цим Договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на двохкімнатну квартиру за проектним № 104 на 6 (шостому) поверсі, загальною площею 71, 9 (сімдесят одна ціна дев`ять десятих) м.кв. житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Витягу затвердженого ТОВ «Будівельна компанія «Галицька» (копія додається, оригінал знаходиться у позивача), ОСОБА_1 входила до переліку інвесторів, які брали участь в інвестуванні та фінансуванні об`єкта будівництва на АДРЕСА_3 (а.с.35).

Відповідно до Довідки від 25 грудня 2016 року (а.с.36), станом на 25 грудня 2016 року ОСОБА_1 проведено розрахунок в повному обсязі згідно Договору № Г/104 від 03 червня 2016 року по квартирі АДРЕСА_4 .

16 липня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Галицька» та ОСОБА_1 було складено Акт прийому-передачі квартири (а.с.37), згідно якого позивачка прийняла окреме житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_5 .

Згідно Витягу № 131533323 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 липня 2018 року квартира, двокімнатна, загальною площею 71,9, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 , розмір частки якої становить 1/1.

Згідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 09 грудня 2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1587 (а.с.12)

Судом встановлено, що під час придбання квартири сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі, оскільки рішення суду яким шлюб розірвано вступило в законну силу 21 березня 2022 року.

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ^набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з наявних у справі доказів, що однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана позивачкою, оскільки джерелом її набуття були виключно кошти, які отримані позивачкою в якості заробітної плати за місцем роботи в Франції, а саме в компанії «Інтеграл Батіман Мервіс», де згідно довідки ОСОБА_3 працювала на посаді помічника ландшафтного дизайнера з 02.01.2014 року по 31.12.2015 року (а.с.44) та отримувала доходи, які підтверджені довідками з місця роботи, таким чином вказана квартира була придбана позивачем за особисті грошові кошти, тому вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача.

Ці обставини не спростовані відповідачем, а тому позов обґрунтовано належними правовими підставами та підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, відповідно до ст..ст. 57, 60, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст.10,81,259,263-265,280-284,289 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою призваною власністю - задовольнити.

Визнати квартиру загальною площею 71,9 кв.м., що знаходиться в будинку за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бабій О.М.

Повний текст рішення складено та підписано 10 березня 2023 року.