ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2831/23 Справа № 205/6389/22 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2022 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що 07 грудня 1985 року він придбав у ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , сплативши за нього відповідачеві 6 000 крб., що підтверджується актом купівлі-продажу і розпискою від 07 грудня 1985 року. Таким чином він набув у власність спірний житловий будинок, але право власності у встановленому порядку не оформив. Станом на теперішній час він разом з дружиною, ОСОБА_3 , проживає у будинку, безперервно відкрито користується і володіє ним, за весь час проживання жодних претензій до нього з боку третіх осіб заявлено не було. 18 грудня 1986 року та 25 травня 2007 року ним було заявлено виготовлення технічних паспортів на житловий будинок. Також він перебуває на обліку в Правобережній ДПІ ГУ ДПС як платник земельного податку з фізичних осіб та є користувачем земельної ділянки з цільовим призначенням будівництва і обслуговування житлового будинку. Позивач добросовісно володіє зазначеним майном відкрито та безперервно до теперішнього часу, тобто більше 10 років. Просив суд визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2022 року ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2022 року ОСОБА_1 просить рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2022 року скасувати, ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2022 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 грудня 1985 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склали акт про те, що вони домовилися про купівлю-продаж житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 9).

07 грудня 1985 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 6 000 крб. за житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Згідно із ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Положеннями ч.2 ст.344 ЦК України визначено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Відповідно до змісту ст.344 ЦК України обставини, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач, як передбачає ч.1 ст.81 ЦПК України, є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Згідно з ч.2 п.9 постанови пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що посилання позивача на той факт, що відповідачем ОСОБА_2 07 грудня 1985 року було продано ОСОБА_1 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 , не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано суду доказів, що саме відповідач був або є власником зазначеного спірного нерухомого майна, а тому мав право укладати правочини щодо його відчуження.

З матеріалів справи вбачається, що фактично позивачем грошові кошти у розмірі 6000 крб. було передано 07 грудня (без зазначення року) ОСОБА_4 , що підтверджується копією розписки, при цьому ним не зазначено, за яких підстав ним було передано кошти зазначеній особі, за ким зареєстровано право власності на спірний житловий будинок.

З урахуванням викладених обставин вбачається, що наявності права власності відповідача на зазначений будинок, між сторонами може у встановленому законом порядку бути укладений договір про відчуження житлового будинку.

Крім того, слід зазначити, що позивачем не надано суду доказів, що він фактично, відкрито та безперервно володів нерухомим майном - житловим будинком АДРЕСА_1 , оскільки документальні докази не дають підстав вважати, що володіння спірним нерухомим майном здійснювалося родиною позивача з 1985 року, оскільки квитанції про сплату комунальних послуг надані суду лише із лютого 2019 року (а.с.14-16), а технічні паспорти, на які позивач посилається як на доказ свого безперервного відкритого володіння спірним об`єктом нерухомого майна (а.с.18-21, 22-25), не містять відомостей про їх замовника.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що довідка від 07 серпня 2022 року, видана головою квартального комітету №48 Новокодацького району м.Дніпра Швачкіною В.І. не є належним доказом, оскільки відповідно до відміток у паспорті ОСОБА_1 (а.с.28-29) місце його проживання з 29 серпня 1997 року по 23 листопада 2007 року зазначено Солонянський р-н, с.Червоний Маяк, а з 04 листопада 2019 року - АДРЕСА_2 , місце проживання ОСОБА_3 з 21 листопада 1986 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.32).

А також, не є належним доказом акт від 30 липня 2022 року (а.с.12), оскільки неможливо встановити, чи проживали по АДРЕСА_1 особи, які склали зазначений акт, станом на грудень 1985 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позивачем вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у їх задоволенні позивачу слід відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що позивач фактично, відкрито, безперервно володіє нерухомим майном житловим будинком, що підтверджується належними, допустимими, достовірними доказами, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки той факт, що відповідачем ОСОБА_2 07 грудня 1985 року було продано ОСОБА_1 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 , не знайшли свого підтвердження, так як позивачем не надано суду доказів, що саме відповідач був або є власником зазначеного спірного нерухомого майна, а тому мав право укладати правочини щодо його відчуження.

Крім того, у розписці, згідно із якою позивачем передані 07 грудня (без зазначення року) ОСОБА_4 кошти не вказано за яких підстав ним було передано кошти зазначеній особі, за ким зареєстровано право власності на спірний житловий будинок

Також, відсутні докази фактичного, відкритого та безперервного володіння будинком АДРЕСА_1 з 1985 року, оскільки квитанції про сплату комунальних послуг надані суду лише із лютого 2019 року (а.с.14-16), а технічні паспорти, на які позивач посилається як на доказ свого безперервного відкритого володіння спірним об`єктом нерухомого майна (а.с.18-21, 22-25), не містять відомостей про їх замовника.

Крім того, відповідно до відміток у паспорті ОСОБА_1 (а.с.28-29) місце його проживання з 29 серпня 1997 року по 23 листопада 2007 року зазначено Солонянський р-н, с.Червоний Маяк, а з 04 листопада 2019 року - АДРЕСА_2 , місце проживання ОСОБА_3 з 21 листопада 1986 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.32).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції залишено поза увагою та не надано належної правової оцінки наявній в матеріалах справи письмовій заяві відповідача про визнання вказаних у позові обставин та заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що ОСОБА_2 на момент складання акту купівлі-продажу від 07 грудня 1985 року був власником будинку і є власником спірного житлового будинку АДРЕСА_1 на теперішній час, а тому неможливо встановити, чи є він належним відповідачем по справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова