Постанова

Іменем України

08 березня 2023 року

м. Київ

справа № 205/7751/16-ц

провадження № 61-10702св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Герман Марина Миколаївна, на постанову Дніпровського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Красвітної Т. П.,

від 28 вересня 2022 року,

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору

від 06 березня 2006 року № DNU0GK00000685 банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 39 655,86 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09 березня 2021 року.

Всупереч умовам кредитного договору відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, допустив порушення умов договору, внаслідок чого станом на 30 вересня 2016 року має перед банком заборгованість у розмірі 29 370,49 дол. США, з яких: 21 298,28 дол. США - заборгованість за кредитом; 4 503,10 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 323 дол. США - заборгованість за комісією; 2 246,11 дол. США - пеня.

Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1

21 298,28 дол. США заборгованості за кредитом.

Справа розглядалась судами неодноразово

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що банк не довів направлення відповідачу повідомлення про дострокове повернення кредиту згідно з вимогами підпункту «а» пункту 2.2.7 кредитного договору.

Крім того, позивач не надав докази, які б підтверджували виконання ним вимог пункту 1.1 кредитного договору від 06 березня 2006 року

№ DNU0GK00000685 щодо надання позичальнику кредитних коштів готівкою через касу.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та не доведеними позивачем, а тому не підлягають задоволенню.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором від 06 березня 2006 року

№ DNU0GK00000685, яка станом на 30 вересня 2016 року складає 21 298,28 дол. США, що еквівалентно 551 838,43 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 05 серпня 2020 рокукасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Герман М. М. задоволено частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасовано, а справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, Верховний Суд виходив зокрема із того, що банк звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 354 ЦПК України, однак в ухвалі від 24 жовтня 2018 року апеляційний суд не вирішив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 298, 28 дол. США, що еквівалентно

551 838, 43 грн.

Постановою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2020 року про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження і постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2021 року. Справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Верховний Суд наголосив, що за результатами перегляду справи у касаційному порядку встановлено, що під час постановлення оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції, усупереч положенням частини четвертої статті 263 ЦПК України, не врахував висновки Верховного Суду зокрема щодо поновлення строку на апеляційне оскарження. За таких обставин, суд касаційної інстанції зробив висновок про направлення справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року поновлено АТ КБ «ПриватБанк» строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкрито апеляційне провадження.

Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 21 298,28 дол. США, що станом на 30 вересня 2016 року еквівалентно 551 838,43 грн за договором кредиту від 06 березня 2006 року

№ DNU0GK00000685. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції дослідив кредитний договір

від 06 березня 2006 року № DNU0GK00000685, який підписаний позичальником ОСОБА_1 , а також виписку розрахунок, з якої вбачається користування відповідачем кредитними коштами та здійснення періодичних платежів.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 допустив порушення умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 30 вересня 2016 року виникла заборгованість в розмірі 21 298,28 дол. США, право на стягнення якої ПАТ КБ «ПриватБанк» має з огляду на настання умов, передбачених підпунктом 2.3.3 та пунктами 3.1, 3.2 договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Герман М. М., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Герман М. М., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2022 відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із районного суду.

У грудні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того вважає, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, зокрема прийняв новий доказ з порушенням встановленого порядку та безпідставно поновив позивачу строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Стверджує, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт видачі кредиту позичальнику.

Наданий банком розрахунок не може підтверджувати існування кредитної заборгованості, оскільки не є касовим документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а додана до апеляційної скарги копія платіжного доручення від 06 березня 2006 року № 45 не може бути належним та допустимим доказом факту отримання відповідачем грошових коштів через касу банку.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи встановлені судами

06 березня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № DNU0GK00000685, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 09 березня 2021 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 35 000 дол. США, на купівлю квартири, а також 4 655,86 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим у підпунктах 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою процентів у розмірі 12 % річних.

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 30 вересня 2016 року у нього виникла заборгованість у розмірі 29 370, 49 дол. США, що у еквіваленті складає 760 989, 40 грн, з яких: заборгованість за кредитом -

21 298, 28 дол. США; заборгованість за процентами - 4 503, 10 дол. США; заборгованість за комісією - 1 323, 00 дол. США; пеня - 2 246, 11 дол. США.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2.2.7 кредитного договору банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за користування ним, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом спрямування відповідного повідомлення. При цьому згідно зі статтями 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію й відсотки за фактичний строк користування кредитом, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.

Згідно з пунктом 2.3.7 кредитного договору банк має право стягнути кредит до настання зазначеної у пункті 1.1 дати, якщо настали умови за пунктом 2.3.3 та пунктами 3.1, 3.2, у тому числі порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Позиція Верховного Суду

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором

є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та на виконання умов кредитного договору від 06 березня 2006 року № DNU0GK00000685 здійснював періодичні платежі.

Вказані дії позивача свідчать про визнання ним боргу за кредитним договором.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 466/9090/17.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції дослідив кредитний договір від 06 березня 2006 року № DNU0GK00000685, який підписаний позичальником ОСОБА_1 , а також надані банком документи, з яких вбачається розмір заборгованості, користування відповідачем кредитними коштами та здійснення періодичних платежів.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) в розмірі 21 298,28 дол. США, яка виникла станом на 30 вересня 2016 року, апеляційний суд виходив з того, що позичальник допустив порушення умов кредитного договору.

За встановлених у справі обставин, з урахуванням того, що при укладенні кредитного договору від 06 березня підтверджується підписом

ОСОБА_1 ; факт укладення кредитного договору не оспорюється; мало місце погашення кредиту; відповідач до правоохоронних органів щодо вчинення шахрайських дій з його документами при отриманні кредитних коштів не звертався, Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги про неотримання ОСОБА_1 коштів за кредитним договором.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постанові

від 07 квітня 2021 року у справі № 301/1310/16-ц.

Колегія суддів також звертає увагу, що за умовами кредитного договору

від 06 березня 2006 року № DNU0GK00000685 в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника виступає, зокрема іпотека квартири АДРЕСА_1 .

Відомостей про оспорювання ОСОБА_1 вказаної іпотеки через неотримання у 2006 році коштів за кредитним договором, матеріали справи не містять.

У постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд звертав увагу, що відповідачем не спростовано розмір заборгованості, завлений позивачем. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованим.

Протягом розгляду справи в судах попередніх інстанцій, ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів на спростування розміру заборгованості; не містить доводів на спростування такого розміру і касаційна скарга.

За змістом пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та пункту 8 частини третьої статті 2 ЦПК України забезпечення права на апеляційний перегляд справи належить до основних засад судочинства.

Апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_1 щодо відсутності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, врахувавши, зокрема, що копія повного рішення суду була вручена представнику банку 15 березня

2018 року, після чого 19 березня 2018 року вперше подана апеляційна скарга.

Згідно із матеріалами справи ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року апеляційна скарга банку була залишена без руху через несплату судового збору.

На виконання ухвали від 03 квітня 2018 року представник банку у визначений судом строк надав платіжне доручення від 20 квітня 2018 року про сплату судового збору.

Однак ухвалою апеляційного суду від 14 червня 2018 року апеляційна скарга була повернута з посиланням на відсутність документів, які підтверджують повноваження представника банку.

26 липня 2018 року позивачем повторно подана апеляційна скарга.

Верховний Суд з огляду на вказані обставини та враховуючи конституційне право особи на апеляційний перегляд справи, вважає правильним висновок апеляційного суду про наявність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Посилання відповідача на те, що суд апеляційної інстанції з порушенням встановленого порядку прийняв новий доказ (платіжне доручення

від 06 березня 2006 року) не може бути підставою для скасування постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, оскільки задовольняючи позовні вимоги апеляційний суд не посилався на вказане платіжне доручення, а підставою для стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості є встановлення факту наявності між сторонами договірних відносин та неналежне виконання позичальником умов кредитного договору.

З урахуванням обставин, встановлених у розглядуваній справі, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду у справі № 161/16891/15-ц від 30 січня

2018 року, у справі № 521/2816/15-ц від 14 грудня 2020 року, на які посилався заявник в касаційній скарзі.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПО СТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Герман Марина Миколаївна, залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович