справа №761/7257/20
головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
провадження № 22-ц/824/3516/2023
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс Банк" на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Будівельні проекти", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерне товариство "Сенс Банк", Товариство з обмеженою відповідальністю "Гранд Лівадія", Пайовий венчурний недиверсифікаційний закритий інвестиційний фонд "Аквілон", приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віта Володимирівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "КУА "Будівельні проекти", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: АТ "Альфа-Банк", про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення, у якому просив: витребувати з чужого незаконного володіння відповідача у свою власність квартиру АДРЕСА_1 , а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 48098465, прийняте 5 серпня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Розсохою С.С. (номер запису про право власності 32688422).

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 17 липня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА.

З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань перед банком за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 10-29/4028 від 16 серпня 2007 року, позивач передав вказане майно у іпотеку ПАТ "Укрсоцбанк" за іпотечним договором № 02-10/2925 від 16 серпня 2007 року.

1 жовтня 2013 року заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/17647/13-ц за позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 , вказаний позов задоволено та звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ПАТ "Укрсоцбанк" права власності на неї.

8 лютого 2017 року рішенням апеляційного суду м. Києва, яке було залишено без змін постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2013 року у справі № 761/17647/13-ц скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ "Укрсоцбанк" в задоволенні позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач вважав, що за вказаних обставин йому було відновлено право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з тим, 5 серпня 2019 року не зважаючи на вказані обставини, ПАТ "Укрсоцбанк" ініціює та проводить продаж належного позивачу нерухомого майна, шляхом укладення з ТОВ "Гранд Лівадія" договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1231.

5 серпня 2019 року на підставі зазначеного договору купівлі-продажу проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ "Гранд Лівадія".

В той же день, 5 серпня 2019 року ТОВ "Гранд Лівадія" здійснює подальше відчуження належного позивачу майна, шляхом укладення з ТОВ "КУА "Будівельні проекти" договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Розсохою С.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 7769, та проводиться державна реєстрація права власності на квартиру за ТОВ "КУА "Будівельні проекти".

Про порушення своїх прав, як стверджує позивач, він дізнався тільки 18 жовтня 2019 року отримавши відомості з відкритого загальнодоступного джерела - Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

З урахуванням того, що рішення суду, на підставі якого квартира вибула з володіння позивача, було скасовано, він вважає, що у даному випадку спірна квартири вибула з його власності поза його волею та підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння, а тому звернувся до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до ТОВ "Компанія з управління активами "Будівельні проекти", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: АТ "Альфа-Банк", ТОВ "Гранд Лівадія", Пайовий венчурний недиверсифікаційний закритий інвестиційний фонд "Аквілон", приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В., про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ТОВ "Компанія з управління активами "Будівельні проекти" у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), яка була набута ОСОБА_1 у власність на підставі свідоцтва про право власності від 17 липня 2007 року, виданого згідно з наказом Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 липня 2007 року НОМЕР_2.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 48098465, прийняте 5 серпня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою Сергієм Сергійовичем (номер запису про право власності 32688422).

Стягнуто з ТОВ "Компанія з управління активами "Будівельні проекти" на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 10 930 грн 40 коп.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору АТ "Альфа-Банк", в особі представника - адвоката Самокиші В.Ю. звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що 3 березня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі заочного рішення було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за банком. Відповідне рішення суду в подальшому було скасовано судом апеляційної інстанції та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову банку до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього було відмовлено. Однак, на переконання товариства, це не означає, що наявний на час розгляду справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем підлягає скасуванню в порядку, встановленому ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (виправлення технічної помилки), як про то зазначає позивач у своєму позові.

Вважає, що скасування заочного рішення судом апеляційної інстанції само по собі не мало і не має своїм результатом нікчемність вчиненого не позивачем правочину по відчуженню квартири, оскільки це не передбачено законом.

Звертає увагу на те, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень в межах справи №761/17647/13-ц заява ОСОБА_1 про поворот виконання заочного рішення не подавалась ані під час апеляційного розгляду справи, ані після того. Як результат, питання про поворот виконання заочного рішення не вирішувалось. Відновлення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру також не відбулось.

Крім цього звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не виконує кредитне зобов`язання, забезпечене іпотекою, і одночасно перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки, у спосіб судового оскарження реалізації прав іпотекодержателя виключно з формальних підстав (неможливість у судовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності), з цією ж метою ініціює судовий спір щодо витребування квартири у добросовісного набувача. При цьому ОСОБА_1 не доводить відсутність підстав для реалізації іпотеки у зв`язку із невиконанням кредитних зобов`язань. Тобто дії ОСОБА_1 спрямовані на унеможливлення задоволення вимоги АТ "Альфа-Банк" за рахунок предмета іпотеки.

Вважає, що суд першої інстанції неправомірно відхилив заяву відповідача ТОВ "Компанія з управління активами "Будівельні проекти" про застосування позовної давності до вимог позивача ОСОБА_1 у даній справі № 761/7257/20 та застосування наслідків її спливу.

Вказує, що датою реєстрації переходу права власності на квартиру від ОСОБА_1 до ПАТ "Укрсоцбанк", є 3 березня 2014 року і у відповідності до наведених норм матеріального права інформація про це з 6 жовтня 2015 року є відкритою та загальнодоступною, тому відповідно позивач мав можливість знати про цей факт переходу права власності, як у вказану дату, так і в будь-який час після, а відтак, мав можливість своєчасно подати позов до суду в строк до 6 жовтня 2018 року (якщо три роки позовної давності рахувати від дати набуття відомостями Державного реєстру прав статусу загальновідомих).

Звертає увагу на те, що зазначена державна реєстрація переходу права власності відбулась 3 березня 2014 року на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2013 року у справі №761/17647/13-ц, яке набрало законної сили 21 листопада 2013 року, про що позивач був обізнаний з вересня 2016 року, про що свідчить його звернення до цього суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення.

Також звертає увагу на те, що під час розгляду даної справи представник позивача адвокат Цветков Г.О. визнав факт того, що позивач дізнався про перехід права власності на квартиру від нього до банку саме з дня звернення до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення у справі №761/17647/13-ц, тобто з вересня 2016 року.

Вважає, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, у відповідності до наведених висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 7 листопада 2018 рок у справ № 488/5027/14; від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19; від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 являється неналежним способом захисту права, а тому суд першої інстанції не повинен був задовольняти позов в цій частині.

Не погоджується із висновком суду про те, що ТОВ "КУА Будівельні проекти" є недобросовісним набувачем, оскільки такий висновок не підтверджений жодним доказом. Також не підтвердженим залишається твердження суду про відповідача та третіх осіб як афілійованих та пов`язаних осіб.

Не погоджується із посилання суду першої інстанції на правові висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №910/17876/16 та у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №826/6821/13-а, оскільки наведені правові висновки не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, так як зазначені правовідносини у цих правових висновках не являються подібними до спірних правовідносин.

23 січня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника АТ "Сенс Банк" - адвоката Самокиша В.Ю. про долучення доказів, в якому він просить долучити копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якому зазначено, що АТ "Альфа-Банк" змінило свою назву на АТ "Сенс Банк" (Т. 3, а.с. 177-183).

13 лютого 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Цвєткова Г.О., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що станом на 5 серпня 2019 року, коли укладались договори купівлі-продажу спірної нерухомості, продавці, зокрема, АТ "Укрсоцбанк" (правонаступник АТ "Альфа- Банк") не мали жодних прав на цю нерухомість, оскільки права власності на підставі рішення суду були повернуті позивачу, а сама нерухомість мала б перебувати в іпотеці.

Зазначає, що позивач остаточно відновив своє право власності на спірне майно 28 серпня 2018 року та виявив його повторне порушення 18 жовтня 2019 року за наслідками зухвало протиправних дій Банку, що безпідставно вважав себе власником майна, яке судовим рішенням, що набуло законної сили, визнане таким, що вибуло з володіння дійсного власника поза його волею, а тому позивач заперечує проти заяви АТ "Альфа Банк" про застосування строку позовної давності та вважає, що позовна заява подана ним в межах строку позовної давності.

Вважає, що АТ "Альфа-Банк" проігнорував судове рішення щодо відновлення права власності позивача, вдруге вчинив протизаконні дії, порушивши право власності позивача шляхом вчинення правочину відчуження, та набувачі майна позивача, ТОВ "Гранд Лівадія" та ТОВ "КУА "Будівельні проекти", перебуваючи у змові між собою та нотаріусами, заволоділи майном позивача з метою унеможливити відновлення прав власності позивача.

У суді апеляційної інстанції представником третьої особи АТ "Сенс Банк" - адвокатом Самокишою В.Ю. було заявлене клопотання про залучення доказів, а саме копії письмових заперечень ПАТ "Укрсоцбанк" від 22 вересня 2016 року у справі № 761/17647/13; копію витягу з ДРРПНМ про реєстрацію права власності № 18869681 від 12 березня 2014 року на спірну квартиру за ПАТ "Укрсоцбанк", який був доданий до вищевказаних письмових заперечень від 22 вересня 2016 року у справі № 761/17647/13; копії письмових заперечень ПАТ "Укрсоцбанк" від 14 листопада 2016 року у справі № 761/17647/13 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2013 року; копії платіжного доручення від 5 серпня 2019 року про оплату 6990000 грн за договором купівлі-продажу від 5 серпня 2019 року.

Також представником ТОВ "КУА" "Будівельні проекти" - адвокатом Колісник А.І. було заявлене клопотання про залучення доказів, а саме: копії платіжної інструкції від 5 серпня 2019 року про оплату 7059900 грн за договором купівлі-продажу від 5 серпня 2019 року.

Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки представником третьої особи АТ "Сенс Банк" та представником ТОВ "КУА" "Будівельні проекти" не були доведені виняткові обставини, внаслідок яких вони позбавлені були права подати такі докази до суду першої інстанції, колегією апеляційного суду у задоволенні клопотань було відмовлено.

Представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Цвєтковим Г.О. також було заявлено клопотання про долучення копії висновку експерта № 02/23 від 10 лютого 2023 року за результатами проведення судово-економічної експертизи за листом адвоката Цвєткова Г.О., однак в подальшому від цього клопотання адвокат відмовився, оскільки колегією апеляційного суду було відхилено клопотання іншого учасника спору щодо залучення доказу, щодо якого адвокат позивача ініціював експертне дослідження.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Цвєтков Г.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ТОВ "КУА" "Будівельні проекти" - адвокат Колісник А.І. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи АТ "Сенс Банк" - адвокат Самокиша В.Ю. просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 17 липня 2007 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА.

З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань перед банком за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 10-29/4028 від 16 серпня 2007 року, позивач передав вказане майно у іпотеку ПАТ "Укрсоцбанк" за іпотечним договором № 02-10/2925 від 16 серпня 2007 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позивачем взятих на себе зобов`язань за договором про надання відновлюваної кредитної лінії, ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .

1 жовтня 2013 року заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/17647/13-ц вказаний позов задоволено та звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ПАТ "Укрсоцбанк" права власності на неї.

8 лютого 2017 року рішенням апеляційного суду м. Києва, яке було залишено без змін постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ "Укрсоцбанк" в задоволенні позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

5 серпня 2019 року ПАТ "Укрсоцбанк" здійснює відчуження спірної квартири на користь ТОВ "Гранд Лівадія" на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1231.

Відповідне право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ТОВ "Гранд Лівадія" та внесено відповідний запис до Державного реєстру.

У вказаний день, а саме 5 серпня 2019 року спірна квартира вдруге була відчужена ТОВ "Гранд Лівадія" на користь нового власника ТОВ "КУА" "Будівельні проекти" на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 7769, виданого 5 серпня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С.

До Державного реєстру внесено запис з індексним номером 48096588 від 5 серпня 2019 року про державну реєстрацію за ТОВ "КУА" "Будівельні проекти" права на спірне майно.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними, оскільки визнав доведеним обставини, що позивач є власником належному йому майна, яке вибуло у нього поза його волею, набувач є недобросовісним, майно до нього перейшло за безвідплатним договором, що є підставою для витребування майна від відповідача. Визнав також доведеними підстави для задоволення вимог про скасування рішення про державну реєстрацію, визнавши такий спосіб захисту належним. Перевіряючи заяву відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності дійшов висновку, що такий строк не пропущений, оскільки про укладення договору, на підставі якого відповідач набув право власності на спірне майно, позивач дізнався із загальнодоступного інформаційного джерела - Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прав тільки 18 жовтня 2019 року, а з цим позовом звернувся 4 березня 2020 року.

Однак з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна, оскільки таких висновків суд першої інстанції дійшов унаслідок визнання встановленими обставин, що мають значення для справи, які не були доведені, та унаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Скаржника АТ "Сенс Банк" за його клопотанням було залучено до участі у цій справі ухвалою суду першої інстанції від 22 вересня 2020 року у порядку ч. 1 ст. 55 ЦПК як правонаступника АТ "Укрсоцбанк", якого у якості третьої особи зазначив сам позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо обрання позивачем неефективного способу захисту, а саме в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем, колегія апеляційного суду виходить з наступного.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 (пункт 9.21)).

Відповідно до статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право також витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У цій справі позовні вимоги заявлено про витребування від відповідача в порядку віндикації майна та скасування рішення про державну реєстрацію за №48098465 від 05 серпня 2019 року, а саме щодо реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем ТОВ "Компанія з управління активами "Будівельні проекти".

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (див. наприклад постанову від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Таким чином, позивачем обраний правильний та ефективний спосіб захисту порушеного права шляхом звернення з віндикаційним позовом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18). (див. також близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц).

З урахуванням наведеного заявлення позивачем у власних інтересах вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт за відповідачем не є необхідним для ефективного захисту цих інтересів. Саме через це та з урахуванням практики Верховного Суду, означена вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт за відповідачем не підлягає задоволенню. Відтак відповідні доводи апеляційної скарги є обґрунтовані, а відповідний висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позову про скасування державної реєстрації права власності за останнім набувачем у разі звернення з віндикаційним позовом, є помилковим.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом правил строку позовної давності, зокрема визначення початку перебігу такого строку, колегія апеляційного суду виходить з такого.

Згідно з приписами частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Предметом указаного спору є право на об`єкт нерухомого майна, який позивач вважає своєю власністю, що вибув із його володіння поза його волею.

Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).

Відповідні норми права та відповідну судову практику Верховного Суду суд першої інстанції правильно визнав такими, що підлягають застосуванню щодо спірних правовідносин. Разом з тим, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні помилився щодо обсягу доведення у цьому спорі.

Так, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Тобто, наявність права власності або іншого речового права у позивача щодо об`єкта нерухомості, яке є об`єктом позовних вимог, складає предмет доказування за віндикаційним позовом.

Також до предмета доказування у цій справі входять обставин вибуття спірного об`єкта з володіння позивача, умови його переходу до відповідача; наявність спірного об`єкта в натурі; відсутність договірних відносин із приводу цього об`єкта між позивачем і відповідачем; необхідність доведення позивачем володіння відповідачем спірним об`єктом, а також що спірний об`єкт як майно, що є предметом витребування, відповідає індивідуальним ознакам, якими він був наділений в період володіння позивачем.

Необхідно також враховувати, що діюче право виходить із презумпції добросовісності набувача, тобто набувач визнається добросовісним до тих пір, поки його недобросовісність не буде доведена (ч. 5 ст. 12 ЦК України). Тому до предмету доведення також входить необхідність доведення позивачем недобросовісності (обізнаності) відповідача про незаконність володіння спірним об`єктом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, суд першої інстанції погодився із доводами сторони позивача про те, що у справі № 761/17647/13-ц суди апеляційної та касаційної інстанції, скасувавши заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 01 жовтня 2013 року фактично повернули спірне майно у власність ОСОБА_1 , який, відповідно, станом на 05 серпня 2019 року, був єдиним законним власником цього майна.

Такі висновки є помилковими, оскільки у справі № 761/17647/13-ц вирішувались лише вимоги позивача ПАТ "Укрсоцбанк" щодо набуття, ним як кредитором права власності на предмет іпотеки, а саме на спірну квартиру, на підставі частин 1, 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Скасовуючи заочне рішення Шевченківського районного суду від 01 жовтня 2013 року у наведеній справі суд апеляційної інстанції мотивував своє судове рішення тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, а суд не наділений повноваженнями вирішувати питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки це є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Верховний Суд з такими мотивами для відмови у задоволенні позовних вимог погодився та їх не змінював.

При цьому ні суд апеляційної інстанції, ні суд касаційної інстанції не вирішували питання щодо поновлення права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем.

У практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Отже, державна реєстрація права власності на чотирьохкімнатну квартиру № 1, загальною площею 211,30 кв.м, житловою площею 131,60 кв.м, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , за ПАТ "Укрсоцбанк" - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття права власності на таке майно за ПАТ "Укрсоцбанк", який відбувся як елемент процедури звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення у справі №761/17647/13-ц. Відповідне право на спірну квартиру за ПАТ "Укрсоцбанк", було підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим за №18869681 станом на 12 березня 2014 року (а.с. 109, Т.1).

Третя особа, як правонаступник ПАТ "Укрсоцбанк" стверджує, що позивач не подавав заяву про поворот виконання рішення, виконаного у справі №761/17647/13-ц. Відповідні обставини не були заперечені стороною позивача. Також матеріали справи не містять доказів, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ПАТ "Укрсоцбанк" була скасована в інший спосіб.

В той же час, предметом доказування у цьому спорі є доведення позивачем правомірності набуття ним права власності на спірний об`єкт та спростування правомірності набуття такого права ПАТ "Укрсоцбанк".

Позивач у підтвердження правомірності набуття права власності на чотирьохкімнатну квартиру № 1, загальною площею 211,30 кв.м, житловою площею 131,60 кв.м, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , надав свідоцтво про право власності від 17 липня 2007 року НОМЕР_2, видане Головним управлінням житлового забезпечення. Відповідне право власності позивача на вказану квартиру було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності, про що здійснено запис №8382 від 23 липня 2007 року у реєстрову книгу №182 осн.-79.

Судове рішення у справі №761/17647/13-ц, яке указане у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованому за №18869681 станом на 12 березня 2014 року (а.с. 109, Т.1), як підстава виникнення права власності на спірну квартиру за ПАТ "Укрсоцбанк", скасоване.

Колегія апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що вирішення спору у цій справі за позовом ОСОБА_1 не змінює інші правовідносини сторін щодо існування боргу, визначеного, серед іншого, судовим рішенням у справі №757/30497/15-ц, який забезпечений іпотекою, що надає право кредитору звернути стягнення за рахунок предмета іпотеки. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів правомірного набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки з дотриманням процедури позасудового способу врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки чи в інший законний спосіб.

З урахуванням наведеного колегія апеляційного суду дійшла висновку про доведеність позивачем неправомірного набуття права власності на спірну квартиру за ПАТ "Укрсоцбанк".

Також, матеріали справи не містять доказів, що право власності на спірну квартиру з часу вибуття її з власності позивача, було набуто іншими особами, які не є учасниками цього спору.

Відтак доведеною є обставина порушення права власності позивача щодо володіння спірним об`єктом.

Беззаперечним є також факт, що спірний об`єкт, про витребування якого просить позивач у цьому спорі, є індивідуально визначеним, наявним в натурі (не знищеним, не зміненим), між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини із приводу цього об`єкта.

Досліджуючи обставини, за яких спірний об`єкт вибув із власності позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира вибула з власності позивача на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, тому вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Установлення цього факту є достатнім для того, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування спірної квартири в порядку ч. 1 ст. 388 ЦК України.

З урахуванням наведеного є зайвим у цій справі встановлення обставин недобросовісності відповідача як набувача спірного майна. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що добросовісність набувача презюмується і має бути спростована саме позивачем. Матеріали справи не містять доводів та доказів, якими позивач спростовує добросовісність відповідача, тому висновки суду першої інстанції ґрунтуються на обставинах, які позивачем не заявлялись і у підтвердження яких докази не подавались.

Не можна також погодитись із висновками суду щодо неправомірних дій нотаріуса під час вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення договору купівлі-продажу, укладеного між ПАТ "Укрсоцбанк" та ТОВ "Гранд Лівадія", оскільки встановлення цих обставин не виходить до обсягу доведення у цій справі.

Крім того, хоч судом першої інстанції і були задоволенні клопотання позивача про витребування договору, укладеного між ТОВ "Гранд Лівадія" та відповідачем, а потім договору укладеного між ПАТ "Укрсоцбанк" та ТОВ "Гранд Лівадія", згідно із ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року та від 23 вересня 2021 року, однак у матеріалах справи наявний лише договір, укладений між ТОВ "Гранд Лівадія" та відповідачем. При цьому, судом в оскаржуваній ухвалі надано оцінку умовам першого розділу договору купівлі-продажу, укладеного між ПАТ "Укрсоцбанк" та ТОВ "Гранд Лівадія", посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1231, який у матеріалах справи відсутній.

Також, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо безоплатності договору купівлі-продажу, укладеного між ПАТ "Укрсоцбанк" та ТОВ "Гранд Лівадія" посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1231, який судом не досліджувався. Окрім того, сама лише обставина, що стороною не надані докази здійснення оплати за договором, може свідчити лише щодо виконання чи невиконання зобов`язальних правовідносин між указаними сторонами за договором, а не про його безоплатність.

Із матеріалів справи, а саме із змісту позовних вимог, так само із відповіді на заяву про застосування строків позовної давності, додаткових пояснень до позовної заяви та клопотання про витребування документів від 31 серпня 2021 року, взагалі не вбачається, що позивач як на підставу для витребування майна за віндикаційним позовом посилався на положення ч. 3 ст. 388 ЦК України, а саме щодо права витребування власником майна набутого безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, від добросовісного набувача у всіх випадках.

Разом з тим, оскільки доведеними у цій справі є обставини порушення прав позивача стосовно його права на майно, а також доведені підстави для витребування спірної квартири в порядку положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності перевірки заяви відповідача про дотримання позивачем строку позовної давності.

Матеріали справи свідчать, що відповідач подав заяву про застосування позовної давності до вирішення спору.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позивач стверджує, що позовна давність у цій справі має обчислюватись з 18 жовтня 2019 року, тобто з моменту отримання ним відомостей щодо держаної реєстрації за відповідачем права власності на спірне майно, оскільки саме з цього часу позивач визнається такою особою, що втратив володіння своїм майном.

Суд першої інстанції погодився з такими доводами позивача, а саме з початком перебігу позовної давності саме із указаного позивачем часу вважаючи, що суди апеляційної та касаційної інстанції у справі №761/17647/13-ц, скасувавши заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 01 жовтня 2013 року фактично повернули спірне майно у власність ОСОБА_1 , який, відповідно, станом на 05 серпня 2019 року був єдиним законним власником цього майна.

Колегія апеляційного суду визнала такі висновки суду першої інстанції щодо наявності у позивача права власності на спірний об`єкт права станом на 05 серпня 2019 року помилковими, про що було зазначено у цій постанові.

Отже, із власності позивача спірне майно вибуло з березня 2014 року, коли було виконане судове рішення у справі №761/17647/13-ц, а з цим позовом позивач звернувся 4 березня 2020 року, тобто через 6 років. Як, також, зазначили учасники цього спору, з 6 жовтня 2015 року відповідна інформація є відкритою та загальнодоступною.

Таким чином, право власності позивача на спірне майно було порушено в момент його вибуття у володіння іншої особи - кредитора, тому початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з його власності у володіння іншої особи.

Позивачем не надано доказів у підтвердження обставин неможливості дізнатися про перехід права власності до ПАТ "Укрсоцбанк" у березні 2014 року, або після 6 жовтня 2015 року, а самого факту незнання про порушення свого цивільного права, недостатньо для спростування можливості отримання такої інформації відповідно до ст. 261 ЦПК (див подібні за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позивачем не надано доказів, що він звертався до суду з позовом, який був би підставою для переривання строку позовної давності.

Таким чином, з урахуванням положень частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (див п. 7.21. Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

У цій же постанові у п. 7.25. з метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі №520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

Від висловлених у справі № 914/3224/16 висновків Велика Палата Верховного Суду на час розгляду цього спору не відступала.

Крім того, колегія апеляційного суду погоджується із запереченнями відповідача, зробленими у суді першої інстанції, що навіть якщо враховувати, що рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 01 жовтня 2013 року у справі №761/17647/13-ц було заочне, то позивач міг довідатись про порушення свого права як під час його оскарження у 2016 році, так із часу набрання чинності рішення у цій справі після його перегляду судом апеляційної інстанції 8 лютого 2017 року, однак навіть з цього часу трирічний строк звернення до суду з цим позовом пропущений.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тобто, якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Судом апеляційної інстанції враховано, що ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи позивач не заявляв про наявність поважних причин пропуску такого строку та не просив поновити цей строк.

Отже, у суду першої інстанції не було підстав не враховувати факт пропуску строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про витребування майна, важливо враховувати також те, що у цьому спорі вирішується спір про право на майно, на яке претендують як позивач, так і новий набувач.

Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право цих осіб на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява № 14902/04, пункт 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)", - йдеться у постанові.

Отже судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав про пуску позовної давності переслідує легітимну мету.

Як уже зазначено було в цій постанові, позивач в обгрунтування обізнаності відповідача щодо безпідставності набуття права власності на спірний об`єкт нерухомості посилається на відомості відповідного державного реєстру прав власності, у якому як підстава набуття права власності на квартиру за ПАТ "Укрсоцбанк" указане судове рішення, яке вже було скасоване на час набуття такого права за відповідачем.

Разом з тим, як слідує із матеріалів справи, відповідач ТОВ "Компанія з управління активами "Будівельні проекти" придбало спірне майно у ТОВ "Гранд Лівадія", а не у ПАТ "Укрсоцбанк".

Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19(пункт 6.45)).

Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто така, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19(пункт 6.46)).

Зокрема, у договорі купівлі-продажу квартири від 5 серпня 2019 року, укладеного між ТОВ "Гранд Лівадія" та відповідачем у цій справі ТОВ "Компанія з управління активами "Будівельні проекти", підставою набуття продавцем права власності на предмет продажу указано не судове рішення, а договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1231.

Жодних обставин щодо наявності обтяжень з приводу спірного об`єкта не зазначено.

Інших обставин щодо недобросовісності відповідача позивачем не заявлено та доказів у підтвердження обставин недобросовісності не надано.

Не заявлено позивачем також обставин, які свідчать про надмірне втручання у володіння майном позивача. Так, позивачем спірне майно було передано в іпотеку банку у забезпечення кредитних зобов`язань. Доказів виконання кредитних зобов`язань, чи їх припинення позивачем не надано. Стороною відповідача у суді першої інстанції указано, що підтверджено також третьою стороною АТ "Сенс Банк", що з часу звернення ПАТ "Укрсоцбанк" з позовом про визнання права власності на об`єкт іпотеки у рахунок погашення зобов`язань у справі №761/17647/13-ц кредитні зобов`язання, забезпечені іпотекою, не виконані. Таким чином, позивач був обізнаний із наслідками невиконання забезпечених іпотекою договірних зобов`язань та у повній мірі мав допускати право звернення на предмет іпотеки, яким є спірне майно, що мало наслідком вибуття цього майна з володіння позивача.

Отже відсутні підстави для висновку, що втручання в право позивача щодо володіння майном є надмірним.

Ураховуючи наведене, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачаться, що за подання позову до суду першої інстанції підлягав сплаті судовий збір у розмірі 10 930,40 грн.

За звернення до суду апеляційної скарги третя особа АТ "Сенс Банк" сплатила судовий збір в сумі 16 395,60 грн (Т. 3, а.с. 130).

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ "Сенс Банк" слід стягнути судові витрати у розмірі 16 395,60 грн.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс Банк" задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Сенс Банк" () 16 395 (шістнадцять тисяч триста дев`яносто п`ять) грн 60 коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба