ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3048/23 Справа № 183/8205/22 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2022 року за заявою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради про забезпечення позову в цивільній справі номер 183/8205/22 за позовом Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року Дніпропетровська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фону площею 2,0 га.

Разом із позовною заявою Дніпропетровська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою про забезпечення позову в якій просила:

- накласти арешт на нерухоме майно, що є предметом позову, а саме: земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер :01:402:0033 та заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії;

- заборонити відповідачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі, шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачу в оренду, тощо, вчиняти будь-які дії, що пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірне нерухоме майно земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер :01:402:0033.

В обґрунтування заяви Дніпропетровська обласна прокуратура посилається на те, що предметом спору у вказаній справі є усунення перешкод у здійсненні Піщанською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 2,0 га, з кадастровим номером :01:402:0033, шляхом її повернення на користь Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Піщанської сільської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 . Так, головою Новомосковської районної державної адміністрації 19.03.2008 року видано розпорядження №431, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарство на території Піщанської сільської ради.

Розпорядженням голови Новомосковської районної державної адміністрації від 15.07.2008 року №1148-р-08 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0 га з кадастровим номером :01:402:0033 у власність для ведення особистого селянського господарства. У подальшому ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №381525 від 31.07.2008 року.

Водночас, матеріалами кримінальної справи №183/8071/13-к встановлено, що відповідна земельна ділянка розташована на острові у північно-західній частині Самарської затоки, належить до земель водного фонду, була протиправно віднесена до земель сільськогосподарського призначення, та у відповідності до положень статті 4 Водного кодексу України та статей 58, 59, 84 Земельного кодексу України не могла бути передана у приватну власність ОСОБА_1 .

Разом з цим, встановлено, що в провадженні Новомосковського міськрайонного суду перебуває справа №183/1952/22, за позовною заявою ОСОБА_1 , яка подана у травні 2022 року щодо скасування постанови про накладення арешту на майно та виключення з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, площею 2 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Піщанської сільської ради, кадастровий номер :01:402:0033.

Таким чином, на думку позивача, відповідачем ОСОБА_1 , який на даний час є титульним власником спірної земельної ділянки, безпосередньо вживаються заходи щодо зняття обтяжень на розпорядження відповідною земельною ділянкою та у подальшому, у разі задоволення вищезазначеної позовної заяви, може бути здійснено безперешкодне відчуження ділянки на користь третіх осіб, у зв`язку з чим на стадії розгляду справи по суті позивач не може здійснити зміну предмету позову та залучити до участі у справі нового відповідача. Та, як наслідок, у разі задоволення позовних вимог, виконання рішення суду буде унеможливлено.

Тому, Дніпропетровська обласна прокуратура вважає, що вжиття певних заходів, є ефективним засобом для забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених прав держави в особі Піщанської сільської ради. Накладення арешту на земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :01:402:0033, є обґрунтованим та співмірним заходом забезпечення позову, застосування якого гарантує можливість реального відновлення порушених прав та інтересів держави.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2022 року в задоволенні заяви заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради про забезпечення позову - відмовлено.

Із вказаною ухвалою не погодилась Дніпропетровська обласна прокуратура, подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2022 року та постановити нову, якою задовольнити клопотання про забезпечення позову.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувана ухвала суду постановлена з неправильним застосуванням судом процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Зазначена земельна ділянка розташована на острові у північно-західній частині Самарської затоки належить до земель водного фонду та у відповідності до положень статті 4 Водного кодексу України та статей 59, 59, 84 Земельного кодексу України не могла бути передана у власність ОСОБА_1 .

За фактом зловживання посадовою особою Новомосковського районного відділу земельних ресурсів ОСОБА_2 під час передачі 35 громадянам, у власність для ведення особистого сільського господарства земельних ділянок, розташованих на островах озера ім. В.І. Леніна, серед яких була і земельна ділянка передана ОСОБА_1 , було розпочато кримінальну справу №190 за ч. 2 статті 364 КК України, та 17.05.2011 року на ці земельні ділянки було накладено арешт.

Постановою Новомосковського міськрайонного від 02.09.2014 року провадження у кримінальній справі відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції», яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння вчинене особою.

На теперішній час ОСОБА_1 вживаються заходи щодо зняття обтяжень на розпорядження відповідною земельною ділянкою.

21.10.2022 року відкрито провадження в справі №183/1952/22 за позовною заявою ОСОБА_1 щодо скасування постанови про накладення арешту на майно, та виключення запису з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме на земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :01:402:0033. У разі задоволення вищезазначеної позовної заяви може бути здійснено безперешкодне відчуження ділянки на користь третіх осіб.

Подальше можливе відчуження земельної ділянки, у разі незастосування заходів забезпечення, та її використання поза цільовим призначенням може вщент знівечити відповідну земельну ділянку водного фонду, та призвести до екологічного правопорушення - істотного погіршення стану земельної ділянки водного фонду. Тому в даному випадку твердження суду про встановлення співмірності заявлених позовних вимог із заходами забезпечення позову є необґрунтованим, так як відповідний позов є негаторним позовом немайнового характеру.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

ОСОБА_1 протиправно набув право власності на відповідну земельну ділянку. Прийняття незаконного рішення чи правочинів, що суперечать вимогам законодавства про передачу у володіння чи користування земельних ділянок державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну державну установу правомочностей щодо ефективного використання відповідних земельних ділянок в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної чи комунальної власності.

За результатами розгляду справи №183/8205/22 суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви прокурора, дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Від відповідача ОСОБА_1 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник заявника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Піщанської сільської радидоводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся осіб.

Заслухавши суддю доповідача, представника заявника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх

вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із

дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з заяви про забезпечення позову, що Дніпропетровська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фону площею 2,0 га (а.с. 2-5).

ОСОБА_1 подано позовну заяву у справі №183/1952/22 про звільнення майна з під арешту, а саме земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :01:402:0033 (а.с. 6-17).

21.10.2022 року відкрито провадження в справі №183/1952/22 за позовною заявою ОСОБА_1 (а.с. 18-19).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає обставинам справи та нормам закону.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки

позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, необхідно враховувати, що прийняття такого рішення доцільне лише в разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Однак, заявник не надав будь-яких належних доказів того, що ОСОБА_1 вчиняються дії, які свідчать про можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення, зокрема щодо відчуження земельної ділянки за кадастровим номером :01:402:0033.

Заявником також не надано доказів імовірності утруднення виконання або невиконання майбутнього рішення суду в разі невжиття зазначених у заяві заходів забезпечення позову.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням ним відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи з цього питання, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати заявника по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратуризалишити без задоволення, ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 23 березня 2023 року.

Суддя: