Справа № 510/73/23
Провадження № 2/510/699/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.23 року Ренійський районний суд Одеської області

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки вона безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним нерухомим майном.

Позивач та його представник адвокат Арабаджи І.А. (ордер серії ВН № 1216678 від 10.01.2023 р.) у судове засідання не з`явились, є заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі - продажу від 01.09.2006 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про купівлю-продаж житлового будинку АДРЕСА_1 ; акт приймання - передачі нерухомого майна за договором купівлі - продажу від 01.09.2006 р.; акт про закінчення будівництва та вводу до експлуатації житлового будинку від 10.07.1984 р.; рішення № 223 від 13.07.1989 р. про затвердження акта вводу до експлуатації житлового будинку АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право на спадщину від 17.08.1989 р.; технічний паспорт на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , самочинних споруд немає; звіт про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку АДРЕСА_1 .

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 01.09.2006 р. позивач домовилась із відповідачем про купівлю житлового будинку АДРЕСА_1 . В той же день було укладено відповідний письмовий договір купівлі - продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку, однак сторони домовилися, що протягом десяти днів оформлять договір у нотаріальному порядку. Сторони домовились про усі суттєві умови договору, крім того, відбулось повне виконання договору, а саме відповідач передав позивачу у власність нерухоме майно, а позивач передала відповідачу обумовлену суму коштів, що підтверджується відповідним актом приймання-передання, який знаходиться в матеріалах справи. Таким чином, позивач фактично вступила у володіння даним нерухомим майном, користується ним з 01.09.2006 р.

До теперішнього часу договір нотаріально не посвідчений, житловий будинок не переоформлений, так як відповідач, у передбачений договором період часу, не з`явився до нотаріальної контори для посвідчення договору у нотаріальному порядку та до теперішнього часу ухиляється від цього.

З телефонної позивачки з відповідачем, останнім було повідомлено, що він своє право власності на майно не встиг оформити та зареєструвати належним чином, зважаючи на відсутність коштів, у зв`язку з чим не зможе надати нотаріусу правовстановлюючі документи на майно, державну реєстрацію яких здійснено у встановленому порядку, необхідних для нотаріального посвідчення договору. Разом з цим, відповідач пояснив, що він тимчасово не мешкає у місті Рені, оскільки переїхав до іншого міста у зв`язку з працевлаштуванням, а усі наявні у нього документи на майно залишилися у його родича у місті Рені. При цьому, відповідач запевнив, що на майно не претендує, та не проти оформлення права власності на майно за позивачкою.

У грудні 2021 року, при зустрічі позивачки з родичем відповідача, останній надав позивачці усі наявні документи на житловий будинок, згідно яких вбачається: відповідно до рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради від 13.07.1989 року №228 затверджено акт від 10.07.1989 року про завершення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння по АДРЕСА_1 ; згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Ренійської державної нотаріальної контори 17.08.1989 року, зареєстрованого в реєстрі за №2430 позивач набув право власності на вказаний житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті батька і матері; бюро технічної інвентаризації у серпні 1989 року виготовлено та видано технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 . Отже, права відповідача на житловий будинок підтверджуються вищенаведеними документами.

В результаті звернення позивачки до нотаріусу для нотаріального посвідчення договору, їй було роз`яснено в усній формі про неможливість нотаріального його посвідчення у односторонньому порядку без участі відповідача або його вповноваженого представника, без надання актуального технічного паспорту на житловий будинок, відповідних довідок з БТІ, та документу про державну реєстрацією права власності у відповідності до вимог чинного законодавства. У зв`язку з чим позивачці було рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного спірного питання.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 досягли згоди та домовленості з усіх істотних умов договору, позивачка здійснила оплату вартості майна, прийняла майно, та на протязі більше 16 років фактично, повноцінно, безперервно, відкрито та добросовісно володіє та користується вказаним майном, здійснює його утримання і збереження, здійснила поліпшення майна за свій рахунок, обробляє присадибну земельну ділянку.

Отож, з 2006 р. позивачка відкрито, постійно та безперервно володіє та користується даним житловим будинком, ці обставини відомі сусідам, родичам та іншим оточуючим, що свідчить про відкритість володіння та користування житловим будинком. Оскільки позивачка більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, вона вважає що за нею може бути визнано право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні.

Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Як встановлено судом позивачка з 2006 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується житловим будинком з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 У зв`язку з тим, що відповідач не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, суд приходить до висновку, що позивачка є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивачка не приховувала. Тобто на протязі більш ніж 10 років позивачка добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, позовні вимоги позивачки про визнання за нею права власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 , за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачкою, судом не встановлено.

Виходячи з вищевикладеного,

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 328, 344, 397 ЦК України (2003 р.), Постанова Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно- задовольнити.

2. Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін