Справа № 344/6119/22
Провадження № 2/344/526/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючогосудді Шамотайла О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Парфана Т.Д., представників відповідача ОСОБА_2 адвоката Рогів Т.Р., представника Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради - Бахур Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення Івано-Франківської міської ради, визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив суд визнати недійсним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21 травня 2002р. №182 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 ; визнати недійсним Державний акт ІІ-ІФ №035162 від 07 листопада 2002р., на право власності на земельну ділянку площею 0.10 га. за адресою АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_3 ; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №1-254 від 03 лютого 2006 р. в частині успадкування ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,10 га.; визнати недійсним Державний акт ЯЖ №577525 від 21 березня 2009р., на право власності на земельну ділянку площею 0.10 га. за адресою АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_2 , а судові витрати стягнути з відповідачів.

31.05.2022 відкрито провадження у вказаній цивільній справі.

Сторона відповідача своїм правом щодо надання відзиву не скористалася.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, що наведені у позові.

Представник відповідача Івано-Франківської міської ради просив відмовити у задоволенні позову, вказав що, позивач звернулася в суд поза межами строків позовної давності, а позов є необґрунтованим, базується на припущеннях та власних міркуваннях, які не знайшли свого підтвердження.

Представник відповідача ОСОБА_2 також просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що стороною позивача не вказано яке ж саме право позивача оспорюється, не визнається чи є порушеним, не зазначається які ж перешкоди чиниться позивачу, а сам позов є зловживанням правом, в дебатах стороною подано заяву про застосування строків позовної даності.

Суд, заслухавши сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно до ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; а згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому сторона позивача обґрунтовує свої позовні вимоги наступним. 18 квітня 1959 року ОСОБА_4 ( батько позивача і відповідача 2) згідно договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_5 житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Житловий будинок разом з господарськими спорудами знаходився на земельній ділянці площею 0,1771 га. За життя ОСОБА_4 не оформив право власності на земельну ділянку, на якій знаходився житловий будинок і господарські споруди. Сім`я ОСОБА_6 складалась з дружини ОСОБА_3 і трьох дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Члени його сім`ї отримали право на спадщину за законом на майно спадкодавця, в тому числі на частку в розмірі 4/8 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (на 1/8 частку кожний). На час смерті ОСОБА_4 у житловому будинку фактично проживала сім`я дочки ОСОБА_9 , яка у 1989 році вийшла заміж за ОСОБА_10 і змінила прізвище на ОСОБА_11 . Зважаючи на положення ч.З ст.1268 ЦК України ОСОБА_12 фактично прийняла спадщину в розмір 1/8 частки домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та стала її власником. 18.01.1994 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом , згідно якого стала власником 1/8 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . 21 травня 2002 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради за результатом розгляду заяви ОСОБА_3 рішенням №182 передав їй у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд . 07 листопада 2002 року ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №182 від 21.05.2002р. отримала Державний акт ІІ-ІФ №035162.Відповідно до Державного акта ОСОБА_3 стала одноосібним власником земельної ділянки площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 , на якійрозташований житловий будинок. 20.07.2004 року ОСОБА_3 отримала Свідоцтво про право власності на 4/8 домоволодіння і Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 домоволодіння. 06 серпня 2004 року ОСОБА_3 склала заповіт , яким заповіла все своє майно ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. та зареєстровано в реєстрі за №1-2279. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. 03.02.2006 року ОСОБА_2 отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого стала власником 5/8 часток домоволодіння і земельної ділянки площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, які належали ОСОБА_3 . В той же день, відповідно до Договору про розподіл спадкового майна ОСОБА_2 стала власником 1/8 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд . 06.11.2019 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Таким чином, на час ухвалення ( 21.05.2002р.) виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради рішення про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд житловий будинок, розміщений за вказаною адресою, знаходився у спільній власності чотирьох осіб: ОСОБА_3 - 5/8 часток; ОСОБА_1 - 1/8 частка; ОСОБА_2 - 1/8 частка; ОСОБА_13 - 1/8 частка. З лютого 2006 року і станом на нинішній час власниками домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 є дві особи: ОСОБА_2 ( 7/8 часток ) і ОСОБА_1 (1/8 частка). Незважаючи на це з 21 травня 2002 року одноосібним власником земельної ділянки площею 0,10 га, на якій розташований житловий будинок і господарські споруди стала ОСОБА_3 , а з 03 лютого 2006 р. право одноосібної власності набула ОСОБА_2 . Прийняття спадщини є однією із підстав набуття громадянами права на землю. Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавець не оформив право власності на земельну ділянку, на якій розміщений об`єкт нерухомості, який є об`єктом спадщини, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених Земельним кодексом України, та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 названого Кодексу. отож, що в силу принципу слідування землі за будівлею, положень статей 81, 377, 1225,1268 Цивільного кодексу України, статей 120, 125 Земельного кодексу України, відповідно до висновків Верховного Суду у зв`язку з прийняттям у спадщину після смерті ОСОБА_4 1/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 перейшло також і право на частину земельної ділянки, на якій розташований будинок пропорційно до її частки у праві власності на житловий будинок. Таким чином, на момент ухвалення виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради рішення про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (21.05.2002р.), право на частку у такій ділянці належало також і ОСОБА_1 , як співвласнику житлового будинку. Враховуючи вказане та принцип слідування землі за будівлею, оскільки позивачка є власником 1/8 частини житлового будинку вона має право на частину земельної ділянки пропорційно до її частки у праві власності на житловий будинок. Разом з тим, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради своїм рішенням від 21.05.2002 року передав ОСОБА_3 земельну ділянку на якій розміщений житловий будинок , співвласником якого на той час була та є на нинішній день ОСОБА_1 . Вказаним рішенням порушено право ОСОБА_1 на отримання у власність земельної ділянки пропорційно до її частки у домоволодінні, співвласником якого вона є, а тому підлягає визнанню недійсним. Також підлягає визнанню недійсним Державний акт від 07.11.2002р. ІІ-ІФ №035162, яким посвідчено право приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд . Оскільки ОСОБА_3 розпорядилася на користь ОСОБА_2 майном, яке набула у власність незаконно, визнанню недійсними підлягають і Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03 лютого 2006 р. (в частині успадкування права власності на земельну ділянку площею 0,10 га) та Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЖ №577525 від 21 березня 2009 року виданий на ім`я ОСОБА_2 .

У відповідності до ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За приписами ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Стаття 316 Цивільного кодексу України регламентує поняття права власності та вказує, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору (ч.2 ст. 316 ЦК України).

В ч. 1 ст. 317 ЦК України вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавцями державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до договору купівлі-подажу від 18.04.1959 ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_14 домоволодіння по АДРЕСА_2 (а.с.5).

У відповідності до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно від 07.08.2019, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.6) ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.01.1994 спадкоємцями 1/8 долі ОСОБА_4 є дочка ОСОБА_2 (а.с.8).

21.05.2002 Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було прийнято рішення про затвердження ОСОБА_3 проектів відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку (присадибної ділянки) по АДРЕСА_1 (а.с.9).

Згідно до договору про розподіл спадкового майна від 03.02.2006 ОСОБА_13 та ОСОБА_2 поділили спадкове майно та за розподілом 1/8 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 перейшла від ОСОБА_13 до ОСОБА_2 , а 1/3 частина грошових вкладів належних ОСОБА_2 перейшла ОСОБА_13 .

У відповідності із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03.02.2006 спадкоємцем померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 є ОСОБА_2 , спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається :

- із 5/8 частин дерев`яного будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 ;

-права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га (а.с.11).

Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку від 21.03.2009 ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.12).

Також, згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.11.2019 спадкоємцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є його дочка ОСОБА_1 , спадщина складається з 1/8 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с.13).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи спадкодавець ОСОБА_4 не був власником земельної ділянки площею 0,1000 га і земельна ділянка оформлена за ним не була, а ОСОБА_3 , якій Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було прийнято рішення про затвердження проектів відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку (присадибної ділянки) по АДРЕСА_1 вчинила дії для оформлення прав щодо цієї земельної ділянки, і ця земельна ділянка вже увішла до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , яка заповідала це майно відповідачу ОСОБА_2 .

Необхідно вказати, що суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

При цьому, важливою складовою є саме наявність порушеного права, свободи чи інтересу.

Оскільки судом не встановлено і не підтверджено набуття позивачем права, яке він вважає порушеним, то не представляється можливим ствердно констатувати і про порушення цього права, а не реалізоване право не є тотожним порушеному праву.

Порушення прав, свобод чи інтересів не повинно бути абстрактними, має містити обґрунтування негативного впливу оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси сторони позивача, а не свідчити лише про незгоду сторони позивача з указаним спірним рішенням, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу.

Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, про що прямо вказано у Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18, а правові позиції Верховного Суду покликані забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Отож на основі з`ясованих в судовому засіданні обставинах, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог.

Окремо слід зазначити щодо заяви сторони відповідача про застосування позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Проте, нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такі правові позиції викладені касаційним судом при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Отож, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в зв`язку із їх необґрунтованістю, то відтак відсутні підстави для застосування до таких позовних вимог позовної давності.

Розподіл судових витрат підлягає проведенню в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України

Керуючись ст.ст. 76, 158,223, 259,263-265,268, 354 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 17.03.2023 року.

Суддя О.В. Шамотайло