Справа № 303/8562/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Фазикош Г.В. і Собослоя Г.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Берегівського районного суду від 24 листопада 2022 року (у складі судді Фейіра О.О.) за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) звернувся до суду з позовом у жовтні 2021 р.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 4 408,49 доларів США, що за курсом 26,57 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.10.2021 р. складає 117 133,58 грн. за кредитним договором № MKH0GA00000274 від 05.02.2008 р. і вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указав, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17 березня 2020 р. позов Банку до ОСОБА_1 задоволено, стягнуто заборгованість за кредитним договором № MKH0GA00000274 від 05.02.2008 р. у розмірі 223 370,30 грн., що еквівалентно 8 435,25 доларів США, нараховану станом на 09.03.2016 р.

Ухвалення цього рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами, оскільки договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

У силу вимог ч.2 ст. 625 ЦК України у період із 17.03.2016 р. по 05.10.2021 р. відповідач має заборгованість 3% річних від простроченої суми в розмірі 4 408,49 доларів США.

Рішенням Берегівського районного суду від 24 листопада 2022 р. у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-у силу вимог матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, ухвалення рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 березня 2020 р. не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до його повного виконання, і не звільняє боржника від відповідальності за невиконане ним грошове зобов`язання, відтак заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних згідно з ст. 625 ЦК України є правомірними;

-суд, не погоджуючись із розрахунком заборгованості, наданим Банком, повинен був здійснити власний перерахунок і встановити суму заборгованості 3% річних.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Узагальнені заперечення зводяться до того, що відповідачем у вересні 2020 р. було повністю виконано рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 березня 2020 р., відтак обставини, викладені Банком у апеляційній скарзі, є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції є законним.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відтак, розгляд цієї справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд виходив із безпідставності та недоведеності позовних вимог.

При цьому встановив, що відповідно до кредитного договору № MKH0GA00000274 від 05 лютого 2008 р., укладеного між Банком і ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 34 418 доларів США терміном до 03.02.2023 р., зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором (а.с.8-10).

Рішенням Берегівського районного суду в цивільній справі № 303/1740/16-ц від 17.03.2020 р. позовні вимоги Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № MKH0GA00000274 від 05 лютого 2008 р. у розмірі 223 370,30 грн., що еквівалентно 8435,25 доларів США нараховану станом на 09.03.2016 р. (а.с.3-4).

На виконання рішення Берегівського районного суду від 17.03.2020 р. ОСОБА_1 сплачено Банку 27.08.2020 р. судові витрати в розмірі 3 350 грн., а також на погашення заборгованості по кредиту сплачено 27.08.2020 р. - 80 000 грн., 16.09.2020 р. 83 000 грн. і 29.09.2020 р. - 60 370,30 грн., а всього 223 370,30 грн., що стверджується відповідними квитанціями, наявними в матеріалах справи (а.с.72-75).

Як убачається із розрахунку заборгованості, доданого позивачем до матеріалів позовної позовної заяви на обґрунтування своїх позовних вимог, основна сума заборгованості за кредитним договором, із якої Банком здійснено розрахунок 3% річних, складає 26 395,32 доларів США за період із 17.03.2016 р. по 01.02.2017 р. і 26 485,78 доларів США за період із 03.02.2017 р. по 05.10.2021 р. Саме з цих сум позивачем здійснено розрахунок 3% річних у загальному розмірі 4 408,49 доларів США, що за курсом 26,57 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.10.2021 р., складає 117 133,58 грн. (а.с.5).

Заявляючи вимогу про стягнення 3% річних і стверджуючи про наявність такої заборгованості, позивачем до позовної заяви не додано жодного належного доказу, який би підтверджував наявність заборгованості саме в такому розмірі, зокрема, боргу в розмірі 26 395,32 доларів США та 26 485,78 доларів США.

На думку суду, позивач безпідставно розраховує 3% річних на суми 26 395,32 доларів США за період із 17.03.2016 р. по 01.02.2017 р. і 26 485,78 доларів США за період із 03.02.2017 р. по 05.10.2021 р.

Окрім цього, позивач просить стягнути 3% річних у розмірі 4 408,49 доларів США від простроченої суми 26 485,78 доларів США, однак, рішенням Берегівського районного суду від 17.03.2020 р. із відповідача стягнуто борг у розмірі 223 370,30 грн., тобто борг в доларах США рішенням суду не визначався і Банк указане рішення суду не оскаржував.

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні вимоги про нарахування відсотків згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року в справі № 912/1120/16.

Звертаючись до суду з позовом у жовтні 2021 р., Банк надав розрахунок 3% річних за період із 17.03.2016 р. по 05.10.2021 р.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, в разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналізуючи наведені норми матеріального права та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, належить зробити висновок про те, що грошове зобов?язання це цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей, яке також виникає з рішення суду, яким стягнуто заборгованість з боржника на користь кредитора.

Однак, як убачається із матеріалів справи, відповідачем виконано рішення Берегівського районного суду від 17 березня 2020 р. у серпні-вересні 2020 р., що підтверджується квитанціями, які містяться у матеріалах справи (а.с.72-75), жодних зауважень від Банку стосовно цього в суді першої інстанції висловлено не було, так само й апеляційна скарга не містить доводів стосовно виконання відповідачем судового рішення, за невиконання якого Банком нараховані 3% річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів констатує, що стягнення відповідальності, передбаченої статті 625 ЦК України, за порушення грошового зобов?язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яке вже виконано у вересні 2020 р., не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про недобросовісну поведінку кредитора, відтак доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, друга статті 77, частина перша статті 81 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Приписами частини другої, шостої статті 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Колегія суддів в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем враховує, що Банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. Із урахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Банком не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог у контексті доведення відповідачем повного виконання судового рішення ще за рік до звернення Банку з цим позовом до суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довів наявність підстав для стягнення із відповідача заборгованості в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України саме в тих розмірах та порядку, що заявлені у позові.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, та вирішив спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

постановив :

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

2.Рішення Берегівського районного суду від 24 листопада 2022 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

4.Повний текст судового рішення складено 24.03.2023 р.

Судді: