Справа № 369/8220/21
Провадження № 2/369/651/23
РІШЕННЯ

Іменем України

03.03.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., за участі секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу № 369/8220/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

15.06.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_4 в якому просив суд встановити факт його проживання з відповідачкою як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділити спільне майно з відступленням від рівності часток на його користь.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 5.02.2016 р. він познайомився з відповідачкою та разом із донькою останньої від попереднього шлюбу почали постійно проживати однією сім`єю, проводити спільний відпочинок, познайомились з батьками одне одного, а також вести спільний побут та господарство за відповідними адресами, зазначеними в позові.

Вказував, що факт спільного сумісного проживання позивача, відповідачки та її доньки підтверджується долученими до матеріалів справи спільними фотографіями, довідкою Київської гімназії східних мов № 1, де навчалась донька відповідачки, що розташована поблизу квартири матері позивача, де вони спільно проживали певний проміжок часу, іншими документами, долученими до позовної заяви.

Акцентував вагу на тому, що за час спільного сумісного проживання позивача з відповідачкою як до так і після реєстрації шлюбу на ім`я відповідачки було придбано нерухоме майно, переважно за особисті та запозичені позивачем кошти, що на його думку є підставою для відступлення від рівності часток при поділі спільно набутого майна. Попередні договори на приміщення №№ 332 та 333 укладались безпосередньо ним та ним особисто були здійснені забезпечувальні платежі за цими правочинами.

Наголосив, що 4.08.2018 року між сторонами у справі було укладено шлюб, а 14.10.2018 у їх подружжя народився син.

Вважав, що для родичів сторін у справі, їх друзів та знайомих позивач та відповідачка до реєстрації шлюбу знаходились у фактичних шлюбних відносинах та були для всіх подружжям.

Окрім цього зазначив, що з березня 2021 року стосунки між сторонами у справі погіршилися, а ведення спільного господарства було фактично припинене.

Звернув увагу на ту обставину, що погіршення стосунків, серед іншого, було зумовлено інформацією, отриманою з наявного у нього запису телефонних розмов відповідачки про наміри останньої заволодіти нерухомим майном, право власності на яке було оформлене на неї ще до реєстрації шлюбу, а тому просить суд встановити факт його проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 22 червня 2016 року до 4 серпня 2018 року, поділити спільно набуте майно, та стягнути понесені ним витрати на правову допомогу.

14.07.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі.

31.08.2021 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій відповідач не заперечувала проти визнання за позивачем права власності на нежитлового приміщення № 336, як таке, що придбано в період шлюбу з останнім. В іншій частині позовних вимог категорично не погоджується з доводами та аргументами позивача, вважає ці твердження завідомо неправдивими, а позовні вимоги - безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню через обставини зазначені у відзиві та доданих до нього документах.

Також відповідач не заперечує, що з 22 червня 2016 р. по 04 серпня 2018 року проводила спільний відпочинок, була присутня на святах, натомість, посилаючись на відповідну практику Верховного Суду, вважає, що обставин, зазначених у позовній заяві недостатнього для визнання факту їх спільного проживання у спосіб, притаманний подружжю.

Також акцентувала увагу суду на ту обставину, що позивач до серпня 2017 року перебував в іншому шлюбі, від якого має неповнолітнього сина.

Зазначила, що нежитлові приміщення №№ 332 та 333 були придбані нею за особисті кошти, що були наявні на депозитному рахунку в Приват Банку, а також зароблені нею при наданні послуг косметолога без оформлення трудового договору, які формалізувала шляхом реєстрації ФОП у 2021 році.

Вважає, що долучена до матеріалів справи боргова розписка позивача від 22 лютого 2020 року на суму 10000 доларів США не має відношення до придбання нежитлового приміщення № 336 через її неповідомлення про вказаний борг, а тому ці кошти є такими, що витрачені не в інтересах сім`ї, через що просить задовольнити позовні вимоги лише частково, а саме в частині визнання за позивачем права власності на нежитлового приміщення № 336.

Також в порядку, передбаченому ЦПК України сторона відповідача подала запитання відповідачеві, що стосуються строків розірвання позивачем попереднього шлюбу, утримання свого неповнолітнього сина та надання ним документів про отримання документів, що підтверджують його дохід, відмінний від військової пенсії.

У відповіді на відзив та запитання відповідачки позивач серед іншого зазначив, що не заперечує факту його перебування у іншому шлюбі. Зазначив, що шлюб був розірваний 15.08.2017 р., додав копію свідоцтва про розірвання шлюбу.

Додатково акцентував увагу суду на доказах, що на його думку підтверджують факт ведення спільного господарства з відповідачкою до реєстрації шлюбу.

Зазначив, що Попередні договори купівлі-продажу майнових прав на приміщення №№ 332 та 333 були укладені безпосередньо з ним та саме ним згідно п. 4.1. останніх було сплачено забезпечувальний платіж у розмірі 10000 грн. по кожному з цих об`єктів; наголосив, що номер телефону, вказаний у всіх договорах є його особистим номером, за яким він мав зв`язок безпосередньо з менеджером з продажу нерухомості, що є предметом позову та надав докази листування з ним в додатку Viber. Посилаючись на відповідні приписи ЦК України та пункти укладених договорів на придбання нерухомого майна наголосив на датах підписання Актів приймання-передачі майнових прав на спірні приміщення, а також підставах виникнення права власності й реєстрації його за відповідачкою вже після розірвання шлюбу позивача з попередньою дружиною.

Посиланням на долучені до матеріалів справи запис розмови відповідачки, а також нотаріально посвідчені заяви позивача та відповідачки на продаж приміщення № 336, спростував на його погляд доводи відповідачки про необізнаність останньої про боргову розписку позивача на ім`я позикодавця.

В жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до якої додано аудіо-запис окремих телефонних розмов відповідачки на CD-диску, Вимоги заяви обґрунтовано тим що, на його думку наявна загроза відчуження відповідачкою майна, що є предметом позову у справі, що розглядається.

17.11.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - залишено без задоволення.

20.07.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у цивільній справі № 369/8220/21, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, викликано в судове засідання свідків, заявлених стороною позивача.

В судовому засіданні, що відбулось 03.03.2023 позивач та його представник заявлені вимоги підтримали з уточненням строку встановлення факту проживання позивача з відповідачкою як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу починаючи з 15 серпня 2017 року. Решту вимог щодо поділу майна з відступленням від рівності часток на користь позивача просили суд задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення частини позовних вимог, не заперечуючи натомість проти визнання за позивачем права власності на нежитлового приміщення № 336, як такого, що було придбане в період шлюбу з останнім.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Враховуючи заявлену відповідачкою згоду на поділ набутого під час шлюбу нежитлового приміщення № 336 , подальший розгляд справи, здійснювався в частині решти заявлених вимог.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось представником відповідачки 22 червня 2016 р. позивач познайомився з відповідачкою та разом із донькою останньої від попереднього шлюбу почали постійно проживати однією сім`єю, проводити спільний відпочинок, познайомились з батьками одне одного, а також вести спільний побут та господарство за відповідними адресами, зазначеними в позові.

03 травня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були укладені Попередні договори купівлі-продажу майнових прав на нежитлові приміщення №№ 332 та 333, що вбудовані в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно п.п. 1.1. вказаних попередніх Договорів його сторони зобов`язувались у майбутньому протягом визначеного строку укласти основний договір - Договір купівлі-продажу майнових прав на приміщення №№ 332 та 333, загальною вартістю 199500,00 грн. та 264000,00 грн., відповідно, що зменшується у на суму забезпечувального платежу 10000,00 грн.

В подальшому, 09 червня 2017 р. між відповідачкою, яка на той час мала прізвище ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були укладені основні договори, а саме - Договори купівлі-продажу майнових прав на приміщення №№ 332 та 333, ідентифікуючі ознаки яких та ціна є аналогічними ознакам та ціні приміщень, що вказані в попередніх договорах.

Згідно п. 11.8 Договорів купівлі-продажу майнових прав на приміщення №№ 332 та 333 від 09 червня 2017 р., а також статті 634 ЦК України ці правочини за згодою сторін є договорами приєднання.

15.08.2017 р. за спільною заявою подружжя від 13.07.2017 р., що немає дітей, шлюб між позивачем та його попередньою дружиною ОСОБА_7 був розірваний про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

У зв`язку із цією обставиною позивачем було уточнено період необхідності встановлення судом факту проживання позивача та відповідачки однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період починаючи з 15.08.2017 р. до 04.08.2018 року.

13.11.2017 р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 підписані Акти приймання-передачі майнових прав за цими основними договорами.

При цьому у всіх вищезазначених договорах та актах, укладених ОСОБА_8 в розділах «Підписи та реквізити сторін» зазначено контактний номер телефону, що належить позивачеві. Вказана обставина відповідачем та її представником не заперечувалась.

Згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - право власності на нежитлові приміщення №№ 332 та 333 з відкриттям номеру вперше зареєстровано за ОСОБА_8 - 26.12.2017.

04.08.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено шлюб з одночасною зміною прізвища його дружини з ОСОБА_6 на ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідачки народився син.

11.03.2020 року за Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, що був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 відповідач набула у приватну власність нежитлове приміщення № 336, розташоване за цією ж адресою, що і приміщення №№ 332, 333, а саме: АДРЕСА_2 . Цього ж дня згідно Витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - право власності на нежитлове приміщення № 336 зареєстроване відповідачкою ОСОБА_4 .

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось учасниками справи з березня 2021 року стосунки між сторонами у справі погіршилися, а ведення спільного господарства було фактично припинене.

Як зазначили в судовому засіданні позивач та його представник погіршення стосунків між позивачем та відповідачкою серед іншого було зумовлено інформацією, отриманою з долученого до матеріалів справи та наявного у відповідачки запису телефонних розмов останньої, записаних за допомогою технічних властивостей охоронної системи, встановленої у приміщенні де він мешкав з відповідачкою. Зі змісту вказаного запису розмови на думку позивача вбачається чітко висловлений відповідачкою намір щодо заволодіння нерухомим майном, право власності на яке було оформлене на відповідачку ще до реєстрації шлюбу.

З відтвореного в судовому засіданні наданого позивачем аудіо запису, записаному на долученому до матеріалів справи CD-диску (файли: «Разговор с Олей Гаражи 18.10.21» та Разговор с Таней (Гаражи)12) вбачається, що під час телефонної розмови осіб жіночої статі одна з осіб повідомила іншій особі наступну інформацію: «вот эти гаражи я вообще об этих гаражах не знала… были куплены до брака получается мои»; «… гаражи … он сам себя и выдал… я бы и не знала, что они еще каким-то образом могут мне принадлежать. Так слушай натариус говорит он вышел, а она и говорит, послушайте вы хорошо подумайте нужно ли вам передаривать их вы ж поймите они куплены до брака, куплены якобы вами, говорит ну не будьте глупой такой, она говорит, во всяком случае его можно ими шантажировать».

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила належність відтвореного в судовому засіданні аудіо-запису голосу її клієнта через складність його ідентифікації та попередила позивача про відповідальність за прихований на її думку запис телефонних розмов.

Наполягаючи на частковому задоволенні позовних вимог, представник відповідача підтримала обставини, викладені відповідачкою у відзиві на позовну заяву. Не заперечувала проти визнання за позивачем права власності на нежитлового приміщення № 336, як таке, що придбано в період шлюбу з останнім. В іншій частині позовних вимог категорично не погоджувалась з доводами та аргументами позивача, вважаючи їх завідомо неправдивими, а позовні вимоги - безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню через обставини зазначені у відзиві та доданих до нього документах.

Зазначила, що нежитлові приміщення №№ 332 та 333 були придбані відповідачкою за особисті кошти, що були наявні на її депозитному рахунку в Приват Банку, а також зароблені нею при наданні послуг косметолога без оформлення трудового договору, які формалізувала шляхом реєстрації ФОП у 2021 році.

Також представник відповідачки в судовому засіданні наголосила, що долучена до матеріалів справи боргова розписка позивача від 22 лютого 2020 року на суму 10000 доларів США не має відношення до придбання нежитлового приміщення № 336 через її неповідомлення про вказаний борг а тому ці кошти є такими, що витрачені не в інтересах сім`ї, а тому просить задовольнити позовні вимоги лише частково, а саме в частині визнання за позивачем права власності на нежитлового приміщення № 336.

Заперечуючи вищезазначені доводи представника відповідачки, представник позивача в судовому засіданні додатково акцентував увагу суду на доказах, що підтверджують факт ведення спільного господарства з відповідачкою до реєстрації шлюбу, а також ту обставину, що син позивача та відповідачки народився всього через два місяці після офіційної реєстрації їх шлюбних відносин, що притаманні подружжю.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , яка повідомила суд, що є попередньою дружиною позивача, вказала, що шлюбні відносини між нею та позивачем були припинені у 2015 році через втручання у їх особисте життя матері позивача, а також фінансові непорозуміння з ним. Внаслідок чого шлюб між нею та позивачем було розірвано у серпні 2017 року. Зазначила, що позивач є особою, якою можуть маніпулювати інші.

Явку інших заявлених стороною позивача свідків, зазначених в ухвалі Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.07.2022 сторона позивача не забезпечила через наявність об`єктивних обставин, що пов`язані з оголошенням воєнного стану в Україні через військову агресію проти неї російської федерації.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Стаття 74 СК України визначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-2253цс15.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 638/20596/16.

При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.04.2017 року по справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Отже, сторона посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести факти, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них.

В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.

Таким чином, доказування є юридичними обов`язками сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 524/10054/16.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів шлюб між позивачем та його попередньою дружиною за спільною заявою подружжя, що немає дітей від 13.07.2017 р. було розірвано 15.08.2017 р. Наступний шлюб, а саме шлюб позивача з відповідачкою був укладений 04.08.2018 року. А вже 14.10.2018 у їх подружжя народився син. Також як встановлено в судовому засіданні згідно долученої до матеріалів справи довідки Київської гімназії східних мов № 1, донька відповідачки від попереднього шлюбу ОСОБА_11 протягом 2017-2018 років навчалась у цій гімназії. При цьому із наявного у справі скриншоту програми Google map вбачається, що ця гімназії розташована в пішій доступності відносно місця спільного проживання в той час сторін у справі в квартирі, що належала матері позивача. Вказана обставина представником відповідачки не заперечувалась та не спростована належними та допустимими доказами.

Окрім цього як встановлено судом та не заперечувалось сторонами у справі попередні договори купівлі-продажу майнових прав на нежитлові приміщення №№ 332 та 333, що вбудовані в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 були укладені 03 травня 2017 року саме позивачем ОСОБА_1 .

Згідно п.п. 1.1. вказаних попередніх Договорів його сторони зобов`язувались у майбутньому протягом визначеного строку укласти основний договір - Договір купівлі-продажу майнових прав на приміщення №№ 332 та 333, загальною вартістю 199500,00 грн. та 264000,00 грн., відповідно, зменшену на суму забезпечувального платежу 10000,00 грн.

В подальшому, 09 червня 2017 р. відповідачкою ОСОБА_8 були укладені основні договори, а саме - Договори купівлі-продажу майнових прав на приміщення №№ 332 та 333, ідентифікуючі ознаки яких та ціна є аналогічними ознакам та ціні приміщень, що вказані в попередніх договорах.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15 зроблено висновок, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 369/3043/17-ц.

Разом із тим згідно п. 11.8 Договорів купівлі-продажу майнових прав на приміщення №№ 332 та 333 від 09 червня 2017 р. та ст. 634 ЦК України, ці правочини не є договорами купівлі-продажу нерухомого майна, а є договорами приєднання.

З вищенаведеного вбачається, що правовідносини сторін у справі в частині що стосується заявленого предмета спору, були об`єднані сукупністю триваючих у часті та пов`язаних між собою дій та правочинів, метою яких було набуття в майбутньому у власність для спільного використання об`єктів нерухомого майна, якими є нежитлові приміщення №№ 332 та 333, що розташовані за однією та тією ж адресою.

Клопотань щодо визначення фінансової участі сторін у придбанні вищевказаних об`єктів нерухомості та понесених ними витрат шляхом призначення судом відповідної експертизи від сторін не надходило, а з долучених до матеріалів справи фінансових документів неможливо беззаперечно точно встановити час та обсяг внесення відповідним суб`єктом коштів за укладеними сторонами правочинами. А тому при ухваленні рішення у справі, що розглядається, суд керувався критеріями спільності витрат чоловіка та жінки, що проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, об`єднаними спільною метою, а також принципом змагальності сторін, про який зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Так у цій постанові зокрема зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Окрім цього Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

З огляду на вищенаведене непереконливо виглядають й вимоги сторони відповідача щодо визнання за ним в судовому порядку права власності на нежитлові приміщення № 332 та 333 в порядку його поділу з відступленням від рівності часток на його користь.

Отже оцінюючи всі вищенаведені обставини, долучені до матеріалів справи докази в їх сукупності, Києво-Святошинський районний суд Київської області дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання позивача з відповідачкою однією сім`єю, без реєстрації шлюбу в період з 15 серпня 2017 року до 4 серпня 2018 року, оскільки між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю, а саме: спільне проживання, народження спільної дитини, вочевидь зачатої до реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, спільний відпочинок, піклування один про одного, наявність спільних витрат при купівлі майна для спільного користування, тощо.

Що стосується недостатності на думку сторони відповідача доказової сили відтвореного в судовому засіданні аудіо-запису телефонної розмови осіб жіночної статі та відповідальність за прихований на думку представника відповідачки запис телефонних розмов її клієнта, суд зазначає таке.

Наразі цивільне законодавство допускає використання аудіо або відеозаписів поряд з іншими доказами. Так, згідно абзацу другого частини 1 статті 218 ЦК України передбачено, що заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Водночас згідно частини 3 статті 296 ЦК України використання імені фізичної особи зокрема з метою висвітлення її діяльності, що ґрунтується на відповідних документах (зокрема, аудіо-, відеозаписи), допускається без її згоди.

Втім, суд наголошує, що ухвалене у справі рішення не ґрунтується на відтвореному в судовому засіданні аудіо-записі, а враховує всі обставини справи та долучені до неї докази в їх сукупності.

Відтак з урахуванням вищенаведених критеріїв та принципів, надавши оцінку всім обставинам та матеріалам справи, суд вважає аргументацію сторони позивача більш переконливою відносно аргументів та доказів, наданих стороною відповідача.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, параграф 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, суд дійшов висновку про поділ спірного нерухомого майна шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності на 1/2 приміщень громадського призначення № 332, № 333 та № 336, які вбудовані в житловий будинок, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача понесених ним витрат на правову допомогу адвоката, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Києво-Святошинський районний суд Київської області, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявний в матеріалах справи договір про надання правової допомоги № 02/06/21-Ц від 02.06.2021, укладений між позивачем ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Алданов та Партнери», а також копія квитанції № э8661451эSB від 04.06.2021 на суму 15000 грн, сплачену позивачем на розрахунковий рахунок вищезазначеного бюро, враховуючи ціну позову та з огляду на кількість витраченого представником позивача часу, - є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі пропорційно до задоволених вимог з урахуванням критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи складність справи, виконані роботи та витрачений адвокатом час, принципи співмірності та розумності судових витрат, Києво-Святошинський районний суд Київської області дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 5 089 грн (454 грн за частково задоволену немайнову вимогу про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу + 4 635 грн за вимоги майнового характеру про поділ майна подружжя вартістю 463 500 грн).

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_12 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 15 серпня 2017 року до 4 серпня 2018 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ):

-приміщення громадського призначення № 332, вбудоване в житловий будинок, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 224;

-приміщення громадського призначення № 333, вбудоване в житловий будинок, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 224;

-приміщення громадського призначення № 336, вбудоване в житловий будинок, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 224.

В порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право власності на:

- частину приміщення громадського призначення № 332, вбудоване в житловий будинок, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 224;

- частину приміщення громадського призначення № 333, вбудоване в житловий будинок, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 224;

- частину приміщення громадського призначення № 336, вбудоване в житловий будинок, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 224.

В порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) право власності на:

- частину приміщення громадського призначення № 332, вбудоване в житловий будинок, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 224;

- частину приміщення громадського призначення № 333, вбудоване в житловий будинок, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 224;

- частину приміщення громадського призначення № 336, вбудоване в житловий будинок, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 224.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 5 089 (п`ять тисяч вісімдесят дев`ять гривень) 00 коп. та 10 000 (десять тисяч гривень) 00 коп. витрат на правову допомогу адвоката.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_4 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 10.03.2023 року.

Суддя А.В. Янченко