Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/961/18
номер провадження 2/695/76/23

13 березня 2023 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.,
секретаря Оніщенко Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про стягнення збитків та моральної шкоди
ТОВ «Порше мобіліті» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог, просив суд:
Відповідно до п. 1.6 умов кредитного договору, виконання зобов`язання відповідача за кредитним договором забезпечується заставою майна, а саме договором застави транспортного засобу № 50008327 від 14.05.2013 року, за яким з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором відповідачем було передано у заставу автомобіль марки Volkswagen, модель Caddy GP Kombi, кузов НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2013 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 , заставною вартістю 210 085,18 грн.
У зв`язку із такими діями відповідача, позивачем 11.03.2015р. було направлено вимогу відповідачу, щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором вих. № 50008327 від 04.03.2015р. Конверт із вказаною вимогою повернувся до позивача із відміткою на поштовому відправленні «за закінченням терміну зберігання».
За вказаних обставин позивач наполягає, що останнім днем повернення кредиту та заборгованості було 10.04.2015р., однак відповідач не погасила свою заборгованість чим порушила умови кредитного договору та права позивача.
За цих підстав позивач 03.04.2018р. подав до суду позовну заяву у якій просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 звернути стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки Volkswagen, модель Caddy GP Kombi, кузов НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2013 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.04.2018р. провадження по даній справі було відкрито та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 05.09.2018р. за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження.
14.09.2018р. до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «Порше мобіліті» у якому, з урахуванням позовних вимог в новій редакції від 07.02.2020р. позивач за зустрічним позовом просила зарахувати понесені ОСОБА_1 збитки за неналежне виконання ТОВ «Порше Мобіліті» умов кредитного договору в сумі 150 000 грн., безпідставно отримані ТОВ «Порше Мобіліті» від ОСОБА_1 кошти за додатковим кредитом за період з 15.06.2013р. по 15.05.2014р. в сумі 1230.60 дол. США, а також безпідставно сплачену позичальником на користь кредитора разову комісію за надання кредиту в сумі 5706.44 грн. в рахунок погашення встановленої згідно висновку судової економічної експертизи заборгованості по тілу основного кредиту по кредитному договору №50008327 від 07.05.2013р.
Зустрічний позов мотивований тим, що ТОВ «Порше мобіліті» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіля марки Volkswagen, модель Caddy GP Kombi, кузов НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2013 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 у зв`язку із порушенням ОСОБА_1 , на його думку, умов кредитного договору №50008327. Крім того ТОВ «Порше мобіліті» звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення нотаріусом виконавчого напису на підставі якого заставне майно було примусово вилучене у позивача за зустрічним позовом та ТОВ «Порше мобіліті» намагалося звернути на нього стягнення. Вказаний виконавчий напис нотаріуса був скасований на підставі рішення суду за позовом ОСОБА_1 .. Таким чином, в результаті дій ТОВ «Порше мобіліті» ОСОБА_1 була вимушена вчиняти дії з відновлення її порушеного права користування заставним транспортним засобом та була змушена орендувати інший транспортний засіб у ПП «Укрбудінвест І К» на підставі договору №15/07-15 про суборенду транспортного засобу. Згідно акту про підтвердження користування об`єктом оренди за вказаним договором ПП «Укрбудінвест І К» підтвердив факт користування автомобілем наданим в оренду з 15.07.2015р. по 20.04.2016р. та підтвердив факт сплати ОСОБА_1 за цей період часу орендної плати за орендований автомобіль в сумі 150 000 грн..
Крім того ОСОБА_1 безпідставно сплачувала кошти та проценти за додатковим кредитом, які виставлялися ТОВ «Порше мобіліті», оскільки позивач не надав жодних доказів надання ОСОБА_1 цього додаткового кредиту. За цих підстав сплата ОСОБА_1 у період часу з 15.06.2013р. по 15.05.2014 р. виставлених ТОВ «Порше мобіліті» рахунків по додатковому кредиту та процентів є незаконним, а сума у розмірі 1230.60 дол. США, має бути зарахована судом в рахунок погашення заборгованості за основним кредитом.
Також під час підписання кредитного договору №50008327 від 07.05.2013р. ОСОБА_1 сплатила на користь ТОВ «Порше мобіліті» разову комісію за надання кредиту у розмірі 2.50% від суми кредиту , а саме 5706.44 грн., що не відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів».
Таким чином ОСОБА_1 просить зарахувати вказані кошти в рахунок погашення суми заборгованості по тілу кредиту розмір якого буде встановлено на підставі висновку судової економічної експертизи.
Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07.02.2020р. зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ТОВ «Порше мобіліті» про стягнення матеріальних та моральних збитків прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ТОВ «Порше мобіліті» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
За вказаних обставин, враховуючи заяви сторін по справі суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.
Приймаючи до уваги доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 07.05.2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №50008327.
У забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, між ТОВ «Порше мобіліті» та ОСОБА_1 14.05.2013 року було укладено договір застави транспортного засобу №50008327, предметом застави є автомобіль марки Volkswagen, модель Caddy GP Kombi, кузов НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2013 року.
Відповідно до вимоги (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором № 50008327, ТОВ «Порше мобіліті» 04.03.2013р. склав вимогу ОСОБА_1 про дострокове повернення суми кредиту, що разом станом на поточну дату складає 419 455,72 грн.
При цьому із вказаного листа вбачається, що вказана сума заборгованості складається із:
-дострокового повернення невиплаченої суми кредиту - 278 598.38 грн.;
-штрафні санкції відповідно до ст.. 8.3 Договору - 3270.65 грн.;
-штраф за порушення терміну повернення кредиту у розмірі 20% від суми кредиту - 120 642,23 грн.
Згідно відмітки на поштовому конверті вказана вимога була направлена ОСОБА_3 11.03.2015р. та повернулася на адресу відправника за закінченням терміну зберігання.
Як вбачається із зустрічного позову ОСОБА_1 , кредитного договору, вказана вимога направлялася за адресою місця проживання ОСОБА_1 , що вказувалася нею особисто.
Позивач приєднав до матеріалів справи зведену облікову виписку з рахунка клієнта ОСОБА_1 від 21.05.2019року, на підставі якої проведено розрахунок заборгованості відповідача, де зазначено непогашену суму заборгованості по виставленим рахункам у розмірі 183 687 грн. 97 коп.. Заборгованість по сумі кредиту становить еквівалент 10 130,85 дол. США та підлягає сплаті в гривні відповідно до обмінного курсу валют, визначеного згідно з умовами кредитного договору, на дату сплати заборгованості.
За статтями 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно зі ст.612 ЦK України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною першою статті 1049 ЦK України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦK України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Суд звертає увагу на те, що 11 березня 2015 ТОВ «Порше мобіліті» надіслало ОСОБА_1 вимогу (повідомлення) від 04.03.2015 року щодо дострокового повернення кредиту та сплату заборгованості за кредитним договором за № 50008327, якою ТОВ «Порше мобіліті» вимагало від неї дострокового повернення суми кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, яка станом на поточну дату складала 419 455,72 грн..
У підпункті 3.2.1 Загальних умов кредитування передбачено право товариства достроково вимагати повернення кредиту у випадку порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) відповідно до графіка повернення кредиту та/або сплати за користування кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць.
Позичальник зобов`язаний повернути компанії повністю суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується компанією і зазначається у повідомленні) протягом 30-ти календарних днів з дати одержання позичальником повідомлення про таку вимогу. Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг такого строку починається з дати відправлення цього повідомлення (підпункт 3.3 Загальних умов кредитування).
Таким чином, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, надіславши 11 березня 2015 року боржнику вимогу про дострокове погашення заборгованості.
Надаючи правову оцінку доводам сторін по справі суд зауважує наступне.
Щодо основної заборгованості ОСОБА_1 зі сплати кредиту за договором.
Однак із такими доводами ОСОБА_1 та її представника суд погодитись не може виходячи із наступного.
У силу положень п.1.3.1 Кредитного договору Позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до встановлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку (згідно договору ПАТ «Креді Агріколь Банк»), до еквівалентів платежів в іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту; для розрахунку використовується обмінний курс, дійсний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунку.
Вказане відповідає положенням п. 1.3 договору, де зазначено, що сторони погоджуються, що кошти у повернення кредиту та додаткового кредиту відображають справедливу вартість кредиту та додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти.
Згідно з підпунктом 1.4.3 статті 1 Загальних умов кредитування до 10 числа кожного місяця компанія надсилає позичальнику відповідні рахунки для сплати чергового платежу відповідно до графіка погашення кредиту. Черговий платіж підлягає сплаті у строк відповідно до графіка погашення кредиту. У разі якщо позичальник не отримав рахунок для сплати чергового платежу, позичальник не пізніше ніж за 3 (три) робочі дні до настання відповідного строку сплати платежу за кредитом звертається до компанії за рахунком, в якому визначається розмір платежів за кредитом.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Порше мобіліті» 11.03.2015р. пред`явило вимогу ОСОБА_1 з розрахунку невиплаченої суми кредиту в еквіваленті 10 130,85 дол. США (рядок №21 графіку погашення кредиту), що відповідно до обмінного курсу за безготівковими операціями ПАТ «Креді Агріколь Банк» (27.50 грн. за дол.. США) становило 278 598 грн. 38 коп.
Суд зауважує, що ОСОБА_1 заперечень щодо наявності заборгованості за січень та лютий 2015р. не надала та в цій частині позовні вимоги визнала.
При цьому заявлений ОСОБА_1 спосіб розрахунку суперечить її ж підрахунку в частині заборгованості перед позивачем за несплаченими щомісячними платежами по кредиту за договором за січень та лютий 2015 року, який розрахований по діючому на момент пред`явлення вимоги курсу дол.. США, а не за курсом 8.141 грн. за дол.. США.
Щодо доводів ОСОБА_1 про часткове дострокове погашення кредиту, то суд зауважує, що відповідно до п. 3.1 договору відповідач має право в будь-який час повернути достроково кредит у повному обсязі або у частині. У випадку часткового дострокового повернення кредиту позивач складає новий графік погашення кредиту з урахуванням достроково повернутої суми кредиту.
Крім того, в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_2 від 10.07.2015р. зміст якої підтверджує факт оплати встановленого рахунку на виконання умов договору, погодження часткового дострокового погашення кредиту.
В матеріалах справи наявна зведена облікова виписка з рахунку ОСОБА_1 від 21.05.2019р., яка відображає суму отриманих коштів від ОСОБА_1 та порядок їх зарахування.
Така виписка з рахунку боржника є належним та допустимим доказом, що підтверджує наявну заборгованість боржника на що неодноразово вказував Верховний Суд у справах №225/4626/15-ц, 654/4006/14-ц, №904/9890/16.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Вказуючи на невірний розрахунок суми основного боргу ОСОБА_1 посилається на власне трактування умов договору при цьому не наводить свій розрахунок суми заборгованості та не підтверджує його жодними належними доказами.
Своє клопотання про проведення судово-економічної експертизи ОСОБА_1 не підтримала.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст.,ст. 526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
У постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що за змістом статті526, частини першої статті530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
Щодо заборгованості за додатковим кредитом.
За твердженням позивача за первісним позовом ОСОБА_3 не сплатила платежі за додатковим кредитом на загальну суму 101 463,26 грн. При цьому такий розрахунок заборгованості позивачем здійснювався з січня 2015р. по квітень 2018р.
Заперечуючи проти вказаних позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення коштів строк дії договору закінчився, а тому подальше нарахування вказаної заборгованості є безпідставним.
Суд погоджується із такими доводами ОСОБА_1 та зазначає наступне.
Позивач 11.03.2015 р. направив відповідачу вимогу, згідно якої ОСОБА_1 протягом 30 днів з дня її отримання зобов`язана була достроково сплатити позивачу залишок несплаченої суми кредит, разом з нарахованими відсотками та штрафними санкціями.
При цьому позивач в подальшому не направляв рахунки на оплату основного кредиту відповідачу, оскільки договір припинив свою дію.
Таким чином, кредитор на підставі ст. 1050 ЦК України скористався своїм правом вимоги дострокового повернення сум кредиту, що залишилась несплаченою, а також сплати процентів.
Верховний суд у своїй постанові № 564/2199/15-п від 14.02.2018 року зазначив, що згідно ст.611 Цивільного кодексу України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту.
Відповідно до п. 5.5. Загальних умов кредитування позичальник зобов`язаний забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії.
Так як строк дії кредитного договору закінчився 11.03.2015, тобто після цієї дати у позичальника відсутній обов`язок сплачувати страхові платежі.
Відтак вимога про стягнення сплачених позивачем страхових платежів замість позичальника є безпідставною, з огляду на те, що у позичальника відсутній обов`язок їх сплачувати після припинення дії основного кредитного договору.
Як визначено п. 5.5. позичальник зобов`язаний забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії.
Пунктом 5.6. Загальних умов кредитування, передбачено якщо позичальник в порушення п.5.5. цих умов не укладе договір страхування або якщо укладений договір старування не буде чинним з будь-яких причин, Компанія на власний вибір: 1. Укладе такий договір страхування від власного імені або від імені позичальника та здійснить оплату страхових платежів, передбачених таким договором страхування, на користь страхової компанії відповідно до умов, передбачених цими Загальними умовами, або 2. Здійснить від імені позичальника оплату страхових платежів, передбачених таким договором страхування, на користь страхової компанії.
Як було встановлено судом строк дії кредитного договору закінчився 11.03.2015р., а отже згідно із п. 5.5. Загальних умов кредитування, у ОСОБА_1 станом на час направлення Товариством на її ім`я рахунків-фактур був відсутній обов`язок забезпечити страхування майна.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 20 липня 2022 року у справі № 357/744/17, де зазначив, що нарахування за договором, які були обраховані після 20 травня 2015 року (тобто після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту), зокрема і компенсацію страхових платежів відповідно до п. 5.6 Договору, колегія суддів не бере до уваги, оскільки після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, тому товариство втратило право нараховувати інші платежі за договором (крім 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України).
Як вбачається зі змісту вимоги про дострокове повернення кредиту від 04.03.2015р., дана вимога не містить вимог до відповідача про дострокове повернення саме додаткового кредит, а лише стосується вимог повернення основного кредиту, а отже за відсутності такої вимоги у ОСОБА_1 не виник обов`язок з його повернення.
За таких підстав у задоволенні цієї вимоги ТОВ «Порше мобіліті» слід відмовити.
ОСОБА_1 проти задоволення вказаної вимоги заперечувала та вказала, що вона не є винною в укладенні позивачем договорів зі спеціалізованими організаціями, а такі витрати позивача не свідчать про наявність збитків у розумінні норм ЦК України.
Вирішуючи вимоги ТОВ «Порше мобіліті» про стягнення збитків у відповідності до вимог п. 8.5. Загальних умов кредитування, суд виходить із положень ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, якими передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Зі змісту статей 614, 623, 624 ЦК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: 1) порушення зобов`язання; 2) збитки; 3) причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; 4) вина.
Заявлена до стягнення сума витрат на оплату юридичних послуг не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов`язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором.
Відтак, доводи ТОВ «Порше мобіліті» в частині стягнення збитків, зводяться до невірного розуміння позивачем вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.
Враховуючи вказане, звернення ТОВ «Порше мобіліті» до спеціалізованих організацій та оплата таких послуг не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України та не підлягають стягненню.
ОСОБА_1 заперечуючи проти задоволення вказаних позовних вимог посилається на сплив строків позовної давності щодо звернення позивача до суду із даною позовною вимогою.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст. 258 ЦК України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
Отже, вжитий позивачем засіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет застави за виконавчим написом нотаріуса, до визначених статтями 263, 264 ЦК України до підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить.
Таким чином, до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню право позивача щодо задоволення своїх майнових вимог за рахунок переданого в заставу майна порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса.
Відразу по скасуванню вказаного виконавчого напису нотаріуса, в межах річного строку позовної давності позивач звернувся до суду із відповідним позовом, у якому, серед іншого, посилався на необхідності стягнення штрафу передбаченого умовами кредитного договору із ОСОБА_1 , який в подальшому змінив шляхом зміни предмету та підстав позову.
З урахуванням наведеного, ТОВ «Порше мобіліті», звертаючись до суду із вказаним позовом, не пропустило строк позовної давності, а отже доводи про те, що необхідно врахувати посилання заявника на застосування строків позовної давності, відхиляються судом.
За таких підстав вимога ТОВ «Порше мобіліті» про стягнення штрафу за порушення відповідачем у мов п. 3.3 договору відповідає умовам кредитного договору, що був укладений між ТОВ «Порше мобіліті» та ОСОБА_1 та нормам ст. 611 ЦК України, а тому суд вказані позовні вимоги задовольняє у повному обсязі.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
ТОВ «Порше мобіліті» у своїй позовній заяві, посилаючись на норми ст. 625 ЦК України просить стягнути 3% річних від простроченої суми заборгованості. при цьому в обрахунок вказаної суми заборгованості позивач враховує заборгованість по несплаченим щомісячним платежам по кредиту становить за січень 2015р. в сумі 5545,22 грн. та за лютий 2015 р. в сумі 6157,97 грн., а також невиплаченої суми кредиту в еквіваленті 10 130,85 дол. США (рядок, що відповідно до обмінного курсу за безготівковими операціями ПАТ «Креді Агріколь Банк» (27.50 грн. за дол. США) становило 278 598 грн. 38 коп. При цьому період нарахування процентів позивачем здійснюється з 16.01.2015 по 20.05.2019р. щодо заборгованості по платежам по кредиту за січень 2015р. в сумі 5545,22 грн.; з 16.02.2015 по 20.05.2019р. щодо заборгованості по платежам по кредиту за лютий 2015р. в сумі 6157.97 грн.; та з 11.04.2015 по 20.05.2019р. щодо невиплаченої суми кредиту в еквіваленті 10 130,85 дол. США, що відповідно до обмінного курсу за безготівковими операціями ПАТ «Креді Агріколь Банк» (27.50 грн. за дол.. США) становило 278 598 грн. 38 коп.
Заперечуючи проти задоволення таких позовних вимог ОСОБА_1 посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду відповідно до яких право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі №918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до пункту 3.3 загальних умов кредитування (додатку до кредитного договору) позичальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та суму додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується компанією і вказується у повідомленні компанії) протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб) та протягом 5 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб). Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.
Суд не погоджується із розрахунком позивача щодо розміру 3 % річних від суми простроченого кредиту з огляду на те, що періодами розрахунку були: з 16 січня 2015 року по 20 травня 2019 року з суми 5545,22 грн.; з 16 лютого 2015 року по 20 травня 2019 року з суми 6157,97 грн.; з 11 квітня 2015 року по 20 травня 2019 року з суми 278 598.38 грн. оскільки вказані суми розраховані поза строками позовної давності.
Розмір 3 % річних від простроченої заборгованості за основним кредитом і процентами обраховується за формулою: сума заборгованості помножено на 3% річних розділити на 365 днів (у році) помножити на кількість днів прострочення. Тобто:
з 16.01.2015 року по 16.01.2018 року (закінчення трирічного строку) прострочення становить 1096 днів, вираховуємо 3% річних з суми 5545.22 грн. щомісячного платежу за січень 2015 року, що становить: = 500 грн.;
з 16.02.2015 року по 16.02.2018 року (закінчення трирічного строку) прострочення становить 1096 днів, вираховуємо 3% річних з суми 6157,97 грн. щомісячного платежу за лютий 2015 року, що становить: = 555 грн.;
Оскільки у задоволенні позовних вимог в частині стягнення із ОСОБА_1 додаткового кредиту позивачу відмовлено, то і позовні вимоги в частині стягнення 3% річних з додаткового кредиту задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача втрат від інфляційних процесів за невиконання зобов`язань.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ПК України.
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ПК України. яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14- 1 Оце 18).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку не застосовується.
Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша та друга статті 533 ЦК України).
Порушенням зобов`язання відповідно до статті 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта , в тому числі грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, індексації не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
З огляду на те, що умовами договору укладеного між ТОВ «Порше мобіліті» та ОСОБА_1 з урахуванням додаткової угоди, є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, то передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
За таких обставин вимоги ТОВ «Порше мобіліті» про стягнення витрат від інфляційних процесів у розмірі 189 492,10 грн. задоволенню не підлягають.
Щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ «Порше мобіліті».
Представник ТОВ «Порше мобіліті» проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечував вказуючи, що у ТОВ «Порше мобіліті» відсутні всі елементи складу цивільного правопорушення щодо заявлених позивачем за зустрічним позовом понесених збитків. Із доданих до зустрічної позовної заяви документів не вбачається доказів, які підтверджують факт заподіяння їй моральних страждань або втрат немайнового характеру.
Поняття збитків визначено статтею 22 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Пунктами першим та другим статті 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої, за загальним правилом, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає існування презумпції вини заподіювача шкоди, тому якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов`язок довести наявність факту заподіяної шкоди та її розмір, протиправний характер поведінки, в результаті якої її завдано, а також наявність причинного зв`язку між діями заподіювача та виникненням шкоди.
При цьому, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
Збитки позивачу завдані в наслідок вилучення із його користування автомобіля - це лише наслідок (один з наслідків) протиправної поведінки відповідача, а не безпосередня причина збитків.
Суду не надані належні докази для стягнення у якості майнової шкоди зазначених позивачем за зустрічним позовом витрат, адже розрахунки зроблені без врахування реальної вартості автомобіля, його стану, ступеня зносу тощо.
Крім того ОСОБА_1 належним чином не обґрунтовує необхідності оренди такого автомобіля, тобто позивачем за зустрічним позовом не доведено що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права. Тобто не доведено наявність реальних збитків у розумінні ст. 22 ЦК України.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.
Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Крім того, відповідно до положень п. 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р., відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з послідуючими змінами: «... у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується».
Згідно з п. 9 даної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Враховуючи вищезазначене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди не підтверджені висновками медичних установ, в тому числі висновків соціально-психологічних досліджень, суд відмовляє позивачу у задоволені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.
Сторонами не заперечується, що кредитний договір, загальні умови кредитування та графік погашення кредиту був власноручно підписаний позичальником ОСОБА_1 , що підтверджується її підписом на них та свідчить про ознайомлення останньої з його умовами.
Відповідно до положень п. 1.3.1. Загальних умов кредитування, що становлять невід`ємну частину Договору, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення Кредиту та Додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення Договору у Графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною Договору. В подальшому позичальник зобов`язався сплачувати платежі у повернення Кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку.
Виходячи з умов вказаного договору позичальник зобов`язався сплачувати платежі у повернення Кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку.
Таким чином ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами вказаного кредитного договору, достеменно знала про отримання вказаного додаткового кредиту та взяла на себе обов`язки щодо його повернення.
За умовами п. 5.5 загальних умов кредитування позичальник зобов`язується забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії, яка авторизована компанією… страхова сума протягом усього строку дії кредитного договору зміні не підлягає… Страхування зазначеного майна здійснюється щорічно на вказаних умовах до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.
Відповідно до п. 10.1 загальних умов кредитного договору, компанія надає позичальнику додатковий кредит на страхування у сумі та на умовах, зазначених у кредитному договорі.
Згідно з п.,п. 10.2-10.5 загальних умов кредитного договору, цільовим призначенням додаткового кредиту є сплата страхових платежів відповідно до договору страхування. Додатковий кредит надається компанією позичальнику шляхом перерахування компанією на користь страхової компанії, зазначеної у кредитному договорі або іншому документі, грошових коштів за страхові премії відповідно до договору страхування.
У матеріалах справи наявний договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, що був укладений між ПАТ «СК «Українська страхова група» та ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 7.4 договору страхування, моментом сплати страхової премії є при безготівковому розрахунку - документально підтверджений момент списання коштів з рахунку документально підтверджений момент списання коштів з рахунку ОСОБА_1 на відповідний рахунок ПАТ « Страхова компанія «Українська страхова група».
ТОВ «Порше мобіліті» долучило до матеріалів справи засвідчені копії щомісячних звітів страхової та документів на підтвердження оплати страхових платежів ТОВ «Порше мобіліті» (Том 3), у яких відображена сплата страховик платежів у тому числі у 2014 р.
Таким чином доводи позивача за зустрічним позовом про незаконність отримання ТОВ «Порше мобіліті» вказаних коштів не ґрунтується на умовах договору та належним чином не доведені.
Щодо доводів ОСОБА_1 про неправомірність встановлення умовами кредитного договору обов`язку останньої сплачувати разову комісію за надання (розміщення) кредиту у розмірі 2.50% від суми кредиту, а саме 5706,44 грн., суд зауважує наступне.
Доводи ОСОБА_1 стосовно несправедливості умов укладеного між сторонами договору з огляду на те, що разова комісія за надання кредиту, тобто за дії, які не є послугою у розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», до уваги суду не береться, оскільки, сплата комісії в сумі 2.50% від суми кредиту 228 257,78 грн., а саме 5706,44 грн. передбачена умовами договору про надання споживчого кредиту.
Пунктом 2.6 загальних умов кредитування передбачено сплату разової комісії.
Згідно з п. 4 ч. 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальними витратами за споживчим кредитом є витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Також відповідно до статті 12 Закону у договорі про споживчий кредит, крім умов, зазначених в статті 1 зазначеної статті, можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
Статтею 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на час укладення договору) визначено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Отже враховуючи, що сторонами були погоджені усі умови договору про надання споживчого кредиту і вони не суперечать положенням законодавства України, а саме не змінюють витрати ОСОБА_1 , сума комісії згідно з договором включається в загальну суму кредиту, яка була їй надана та про яку їй було належно повідомлено і вона з нею погодилась шляхом безпосередньої її сплати, та з огляду на те, що зобов`язання має виконуватись сторонами належним чином, суд не вбачає підстав для визнання таких доводів обґрунтованими і такими, що дають підстави для визнання договору в цій частині нікчемним.
Крім цього суд зауважує, що ОСОБА_1 сплачувала вказану комісію та з такими вимогами після укладення договору до суду звернулася лише після пред`явлення позову ТОВ «Порше мобіліті» до неї.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» про стягнення збитків та моральної шкоди слід відмовити повністю.
На підставі ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат понесених сторонами.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Частиною першою статті 60 ЦПК України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Відповідно до частини другої статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 3 цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно ч.4 цієї статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Разом із тим ОСОБА_1 вимог щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу не заявляла, а тому суд не досліджує питання їх не співмірності.
Щодо доводів представника ОСОБА_1 про відсутність в матеріалах справи підтвердження надання правової допомоги адвокатом, то суд вважає такі доводи не обґрунтованими оскільки повноваження представника ТОВ «Порше мобіліті» підтверджуються довіреністю, що міститься в матеріалах справи та відповідним свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ППК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Враховуючи, що суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5325 (п`ять тисяч триста двадцять п`ять) гривень 54 коп., що буде пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам.
Керуючись ст. ст. 526, 527, 612, 616, 629, 1049, 1050 ЦК України, ст.,ст. 141. 212-215, 224, 226 ЦПК України, суд
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про стягнення збитків та моральної шкоди відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 23 березня 2023 року.

Суддя : Середа Л.В.