Провадження № 2/161/439/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2023 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Крупінської С.С.,

за участю секретаря судового засідання Лесько Б.Я.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики,

В С Т А Н О В И В:

25 жовтня 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договорами позики.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач надала відповідачу позику на загальну суму 6000000 гривень, з кінцевим терміном повернення 25 грудня 2021 року.

16.11.2021 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами позики між нею та відповідачем був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передала їй житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,2947 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в с.Тарасове Луцького району, Волинської області, Боголюбська сільська рада, кадастровий номер: :03:001:4456.

Оскільки відповідач умови договорів позики не виконала, позивач звернула стягнення на вищевказане майно та здійснила реєстрацію права власності, вартість іпотечного майна становила 3206818 грн., тому вважає що нею було недоотримано 2739182 грн.

Посилаючись на викладені обставини, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики у розмірі 4527691,79 грн, що складається: 124644,85 грн. штрафні санкції 3% річних за договором позики від 03.07.2019 року; 109964,94 грн. штрафні санкції 3% річних за договорами позики від 13.02.2014 року, 25.06.2014 року та 15.08.2014 року, 1500000 грн. заборгованість за договором позики від 03.07.2019 року; 2793182 грн.- заборгованість за договорами позики від 13.02.2014 року, 25.06.2014 року, 15.08.2014 року.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності. Позов визнала частково, в частині стягнення заборгованості у розмірі 1500000 грн., в решті позовних вимог просила відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представника, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.02.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до умов якого остання отримала кошти в розмірі 3000000 грн. з кінцевим терміном повернення 25.12.2021 року.

25.06.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до умов якого остання отримала кошти в розмірі 1500000 грн. з кінцевим терміном повернення 25.12.2021 року.

15.08.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до умов якого остання отримала кошти в розмірі 1500000 грн. з кінцевим терміном повернення 25.12.2021 року.

03.07.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до умов якого остання отримала кошти в розмірі 1500000 грн. з кінцевим терміном повернення 03.01.2020 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договорами позики від 13.02.2014 р., 25.06.2014 р., 15.08.2014 р. , 16.11.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,2947 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в с.Тарасове Луцького району, Волинської області, Боголюбська сільська рада, кадастровий номер: :03:001:4456. Відповідно до п.6 Договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки в сумі 6000000 гривень.

Згідно п.п.13.3,13.3.1, 13.3.2 Договору іпотеки іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань зо Договором позики у випадках порушення позичальником якого небудь із зобов`язань, передбачених умовами Договору позики.

Оскільки відповідач умови договорів позики не виконала, кошти не повернула, 02.06.2022 року ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки звернула стягнення на житловий будинок і земельну ділянку та зареєструвала право власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Загальна вартість майна згідно висновку фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 становить 3206818 грн.

Однак, суд не вбачає підстав для стягнення різниці недоотриманої суми боргу, яку вважає позивач підлягає стягненню з відповідача в розмірі 2793182 грн. з огляду на наступне.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» (далі - Закон) визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Згідно ст. 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

В ч.7 статті 47 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку, встановленому законом.

Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Вказана норма передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час, виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а кредитор має право вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або його продажу іншій особі-покупцеві, законодавець встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником чи майновим поручителем, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує розмір вимог кредитора вартість предмета іпотеки.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення вимог кредитора, запобігаючи при цьому зловживанню кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки від учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі при позасудовому зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.

03.07.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до умов якого остання отримала кошти в розмірі 1500000 грн. з кінцевим терміном повернення 03.01.2020 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що поскільки позивачем звернуто стягнення не нерухоме майно, яке було передане в іпотеку в рахунок погашення заборгованості за договорами іпотеки, тому вимога позивача про стягнення штрафних санкцій 3% річних за договорами позики від 2014 років до задоволення не підлягає.

Вимога про стягнення з відповідача в користь позивача 1500000 грн. за договором позики від 03.07.2019 року підлягає задоволенню, оскільки відповідач не заперечила проти повернення боргу саме в такій сумі. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази повернення боргу.

У частині першій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З квитанції № ТВБВ № 10002/019 від 05.10.2022 року вбачається, що позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 12405 грн.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, тобто з відповідача на користь позивача слід стягнути 4109,71 грн. (1500000*12405:4527691,79)

Керуючись ст.ст.141, 265, 280 ЦПК України, на підставі ст.112, 591, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.36-38,47 Закону України «Про іпотеку», суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 03 липня 2019 року у розмірі 1500000 грн. (один мільйон п`ятсот тисяч гривень).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 4109 грн. (чотири тисячі сто дев`ять гривень) 71 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 )

Відповідач : ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Повний текст рішення суду виготовлено 24 лютого 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області С.С. Крупінська