Постанова

Іменем України

23 березня 2023 року

м. Київ

справа № 369/7586/19

провадження № 61-11337св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),

Білоконь О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко Ольга Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво?Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2021 року у складі судді Усатова Д. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 рокуу складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Білич І. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко О. О., про визнання недійсним договору дарування квартири від 14 червня 2016 року.

Позовна заява мотивована тим, що 02 травня 2013 року ним було сплачено забудовнику частину коштів в рахунок купівлі нерухомого майна - однокімнатної квартири

АДРЕСА_1 , згідно розписки. Всю суму за вказану квартиру, як вбачається з договору купівлі-продажу, ним було виплачено 17 січня 2014 року.

В подальшому, 29 квітня 2014 року між позивачем та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

Позивач зазначив, що під час ремонту квартири та після його закінчення, який було проведено ним власноручно, відповідач регулярно провокувала його на сварки та скандали і наполягала, щоб він подарував їй частину квартири.Маючи надію на закінчення сварок, перебуваючи у тяжкому становищі у зв`язку зі станом здоров`я матері похилого віку (1932 року народження), він погодився піти до нотаріуса та підписати спірний договір. Підготовкою договору займалася відповідач, проєкту договору йому надано не було. Вперше договір він побачив у нотаріуса, екземпляр якого отримав вже після розлучення.

Зазначав, що відповідач обманом, шляхом вчинення психічного тиску та своїми прямими умисними діями, спрямованими на введення в оману щодо істотної обставини правочину, з метою отримання певної вигоди для себе, спонукала його до укладення договору дарування, в той час, як його воля виражалася не вільно, що полягало у навмисному та цілеспрямованому введенню його в оману щодо факту, який впливав на укладення правочину, адже відповідач вплинула на його волевиявлення. Ознакою обману в даному випадку є умисел, який полягає в тому, що відповідач знала про те, що якби між ними не було домовленості щодо умов повернення квартири, він не вчиняв би правочин, невигідний для нього.

Також наголошував на тому, що укладення договору дарування поставило його у вкрай невигідне становище, оскільки він іншого житла окрім даної квартири не мав і не має на відміну від відповідача та її матері, якій видано від держави квартиру у 2016 році.

На даний час він, витративши всі кошти на придбання спірної квартири, її облаштування та ремонт, вимушений проживати у матері в відомчій квартирі одноповерхового будинку, який рішенням виконкому

м. Вишневого від 09 червня 1987 року № 72 визнаний «ветхім» та таким, що не придатний для проживання.

Посилаючись на те, що договір дарування укладено не тільки на вкрай невигідних для нього умовах, а й під впливом тяжкої обставини, яка зумовлена його психологічним станом та фізичним станом його матерії (1932 року народження), ОСОБА_3 , з урахуванням заяви проуточнення позовних вимог, просив суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним, застосувавши наслідки недійсності правочину до договору дарування квартири у вигляді скасування запису про право власності, зареєстрованого в реєстрі приватним нотаріусом Саєнко О. О. за № 14954181 від 14 червня 2016 року, визнавши за ним право власності на квартиру, та зняти арешт з квартири, який був накладений згідно із заявою про забезпечення позову.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що із оспорюваного договору вбачається, що при його укладенні сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що договір дарування квартири від 14 червня 2016 року був укладений шляхом обману, на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжкої обставини.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Києво?Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня

2022 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 308/2205/16-ц, провадження № 61-27879св18, від 18 грудня 2019 року у справі № 552/5273/18, провадження № 61-18167св19, у постановах Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі

№ 6?399цс17, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16,

від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів, суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що спірна квартира була придбана у шлюбі та є спільною сумісною власністю, не врахували, що квартира була придбана за його особисті кошти, а тому відповідно виділ і поділ квартири, про який зазначено у пункті 1.5 договору дарування - є незаконним.

Також суди не врахували, що було підроблено його підпис в договорі на проведення незалежної оцінки майна, оскільки він, будучи єдиним власником квартири, ніколи не звертався за послугою оцінки квартири, що свідчить про неправомірність переходу у власність всієї квартири та шахрайські дії зі сторони відповідача.

Зазначав, що виділ і поділ його майна без його відома, підроблення підпису у договорі незалежної оцінки майна, письмове твердження нотаріуса і відповідача про те, що він ознайомлювався з проектом договору до моменту підписання, свідчить про умисел відповідача заволодіти усією його квартирою. Відповідач розуміла, що він не надасть згоди на те, щоб повністю вся квартира перейшла у її власність і знала, що якби він володів цією інформацією, то не вступив би у правовідносини, невигідні для нього, тому вдалася до обману і шахрайства, як способу реалізації умислу, спрямованого на заволодіння його майном шляхом обману і зловживання довірою.

Враховуючи, що в договорі наявні істотні обставини, які не відповідають дійсності та є незаконними (пункти 1.2, 1.6, 3.5 договору), оскільки порушують його можливість мати не заборонені законом цивільні права та безпідставно відносячи його право власності до спільної сумісної власності, дані положення договору мають ознаки нікчемності.

Судами попередніх інстанцій не було взято до уваги такі істотні обставини, як відсутність у нього іншого житла та стан здоров`я його матері на момент укладення договору дарування, не враховано, що правочин вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Також зазначав, що судом першої інстанції на останньому судовому засіданні його було позбавлено права на представника в суді, оскільки останній не був адвокатом, а справа не відносилася до категорії малозначних, та було порушене його конституційне право щодо фіксування судового засідання.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не поданий.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 квітня 2014 року

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис за № 68.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 27 липня 2018 року, про що складено актовий запис № 169, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке видане Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області серія

НОМЕР_1 .

В період перебування у шлюбі, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

14 червня 2016 року укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Саєнко О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 1672.

Відповідно до п. 1.1 договору дарування цей договір є змішаним цивільно-правовим договором з елементами договору про зміну правового режиму майна, договору про визначення розміру часток та договору дарування.

Пунктом 1.2 договору дарування встановлено, що подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі за рахунок спільних коштів була набута у спільну сумісну власність квартира АДРЕСА_1 .

Документами, які оформлені на ім`я дарувальника та які підтверджують право власності на квартиру, є Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії СТА № 674473 , видане ОСОБА_4 , державним реєстратором Реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції Київської області 05 травня 2015 року, індексний №37109152, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 , державним реєстратором Реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції Київської області

22 квітня 2015 року за №9563403, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24 (пункт 1.3 договору дарування).

Пунктом 1.5 договору дарування встановлено, що цим договором подружжя домовилися про зміну режиму спільної сумісної власності подружжя на режим спільної часткової власності на квартиру, яка є предметом цього договору. Визначили, що частки в праві власності на цю квартиру в кожного з них є рівними, тобто дарувальнику належить частка, та обдаровуваній належить інша частка. Кожен із них має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою в праві спільної власності на власний розсуд, з урахуванням обмежень, встановлених цивільним законодавством щодо розпорядженням майном співвласників.

Відповідно до пункту 1.6 вказаного договору дарування квартири

ОСОБА_1 безоплатно передав у власність (дар), а ОСОБА_2 прийняла в дар 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 .

Пунктом 3.5 договору дарування квартири визначено, що сторони, як подружжя, мають рівні права на володіння, користування і розпорядження квартирою, набутою ними у шлюбі; інших домовленостей, в тому числі щодо користування квартирою, між ними не встановлено; виділ частки в натурі в установленому порядку не проводився; договір про поділ зазначеної квартири не укладався; шлюбний договір між нами не укладався; у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються цього договору, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення; з усіх умов цього договору, які є необхідними за діючим законодавством України для забезпечення його чинності, а також умов, які внесені до цього договору за згодою сторін, сторонами цього договору досягнуто домовленостей, які є остаточними та перегляду не підлягають; проект договору сторонами був прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, зміст зазначених у пункті 5.3. цього договору статей чинного законодавства України їм зрозумілий, нез`ясованих питань у них немає; вони однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі; укладення цього договору відповідає їх інтересам і волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають їх реальній домовленості, а також свідчать, що вони разом і кожна сторона окремо в даний момент ні в якій мірі ні законом чи іншим нормативним актом, ні судовим рішенням, ні іншим способом не обмежені в праві укладати та виконувати цей чи подібні договори; українська мова сторонам договору зрозуміла.

Відповідно до пункту 4.2 договору дарування цей договір є документом, що підтверджує право власності обдаровуваної на всю квартиру, що є предметом цього договору.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на статті 230, 233 ЦК України, зазначав, що відповідач обманом, шляхом вчинення психічного тиску та своїми прямими умисними діями, спрямованими на введення в оману щодо істотної обставини правочину, з метою отримання певної вигоди для себе, спонукала його до укладення договору дарування, який він уклав на вкрай невигідних для нього умовах та під впливом тяжкої обставини.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

При зверненні з позовом ОСОБА_1 вказував, що оспорюваний договір дарування квартири укладений під впливом обману (стаття 230 ЦК України) та тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах (стаття 233 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі

№ 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)».

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (див. постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі

№ 6-2766цс16).

Суди попередніх інстанцій, належним чином дослідивши наявні в матеріалах справи докази, обґрунтовано відхилили доводи позивача щодо вчинення відповідачем обману відносно нього, оскільки за наявними матеріалах справи доказами не встановлено наявності на час укладення оспорюваного договору дарування квартири від 14 червня 2016 року будь-яких обставин навмисного введення позивача

ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з доводами судів попередніх інстанцій про те, що обставини, викладені позивачем, не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним внаслідок обману.

При цьому колегія суддів виходить з того, що судами під час розгляду справи враховані доводи позивача, що однією з обставин, що може свідчити про наявність обману з боку відповідача, є те, що в договорі помилково визначено статус квартири як спільної сумісної власності.

Разом з тим, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за позивачем 22 квітня 2015 року, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії СТА № 674473 , видане 05 травня 2015 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності, регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, право власності на спірну квартиру було набуте під час шлюбу, що свідчить про те, що вона є спільною сумісною власністю. Вимоги про визнання квартири особистою власністю позивачем не заявлялися, належні та допустимі докази на підтвердження спростування презумпції спільності майна подружжя не надавалися. При цьому в договорі, який носить змішаний характер, з яким погодився позивач, підписавши його, чітко зазначено, що частки в праві власності на цю квартиру в кожного з них є рівними, тобто дарувальнику належить частка, та обдаровуваній належить інша частка цієї квартири.

Крім того, з огляду на недоведеність, судами попередніх інстанцій відхилені посилання позивача на вчинення відносно нього психологічного тиску та погроз з боку відповідача з метою примусу для укладення договору дарування квартири, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо цього, у тому числі докази щодо звернення позивача з цього приводу до органів поліції та прийняті ними за результатом розгляду рішення.

Позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти його справжньої волі, застосування невигідних умов.

Судом також не встановлено підстав застосування відповідачем до позивача насильства або погрози в застосуванні тяжкої обставини, невигідних умов, оскільки, як зазначає позивач, підставою наявності тяжкої обставини є стан здоров`я та похилий вік його матері (1932 року народження), проте не вказує, як ця обставина вплинула на прийняття ним рішення щодо укладення договорударування.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування було передано майно, що підтверджено самим договором дарування, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Окрім того, договір між сторонами був укладений в належній формі, ними досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно.

Із оспорюваного договору вбачається, що при його укладенні, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Крім того, судами попередніх інстанцій також враховані письмові пояснення приватного нотаріуса Саєнко О. О., надані в суді першої інстанції, в яких зокрема зазначено, що 14 червня 2016 року перед підписанням сторонами та посвідченням договору дарування квартири, сторонам був наданий повний текст цього договору для ознайомлення, який був ними прочитаний, зміст договору нотаріусом було роз`яснено сторонам в повному обсязі до підписання ними договору. Зауважень до тексту договору сторони не мали. Також, нотаріусом було встановлено дійсні наміри кожної зі сторін до вчинення вказаного договору дарування, відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов договору, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Поведінка та стан ОСОБА_1 в день проведення консультації, а також в день посвідчення договору дарування 14 червня 2016 року не викликала ніяких сумнівів, підстави для відмови у вчинення нотаріальної дії, згідно статті 49 Закону України «Про нотаріат» були відсутні.

З огляду на вказане вище у сукупності суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що договір дарування квартири від 14 червня 2016 року був укладений шляхом обману, на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжкої обставини.

При цьому, судом апеляційної інстанції також вмотивовано відхилено доводи заявника про порушення судом його конституційного права щодо фіксування судового засідання, оскільки з матеріалів справи вбачається, що із зауваженнями щодо технічних записів судових засідань та протоколів судових засідань ОСОБА_1 в установленому законом порядку не звертався.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2021 року заяву про зауваження ОСОБА_5 щодо технічного запису судових засідань та протоколу судових засідань від 19 березня та 06 липня 2021 року та відсутності протоколу і технічного запису судового засідання

від 17 лютого 2021 року повернуто.

Повторно зауваження щодо технічних записів судових засідань та протоколів судових засідань ОСОБА_1 не подавалися.

Також вмотивовано відхилені судом апеляційної інстанцій й доводи заявника про те, що судом першої інстанції на останньому засіданні його було позбавлено права на представника в суді, оскільки в матеріалах справах міститься довіреність позивача ОСОБА_1 від 04 жовтня

2019 року, якою він уповноважує ОСОБА_5 представляти його інтереси, однак, матеріали справи не містять доказів того, що

ОСОБА_5 є адвокатом, проте оскільки дана справа не відноситься до категорії малозначних в силу положень частини 6 статті 19 ЦПК України та статті 274 ЦПК України, тому представництво здійснюється виключно адвокатом.

При цьому колегія суддів виходить з того, що право обирати особу, яка буде виступати представником, належить учасникам справи. Вказаним правом позивач скористався, надавши довіреність ОСОБА_5 на представництво його інтересів (арк. 87, т. 1). В той же час надання повноважень на представництво інтересів особі, яка в силу вимог статті 60 ЦПК України, не може виступати представником, свідчить про неналежне користування цим правом учасником справи, а не про його обмеження судом. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, всі документи, що подавалися до суду, були підписані особисто позивачем, представник не брав участь в жодному судовому засіданні (арк 92, 137, 187, 245, т. 1), які передували судовому засіданню, в якому ухвалювалося рішення. В протоколі судового засідання від 06 липня 2021 року ОСОБА_5 зазначений як представник позивача, який з`явився в судове засіданні. Але після перевірки його повноважень та з`ясування, що він не є адвокатом, головуючим роз`яснено, що останній не допускається до участі у справі у вказаному статусі та може бути присутнім як глядач.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що підпис позивача в договорі на проведення незалежної оцінки майна було підроблено, що свідчить про неправомірність переходу у власність всієї квартири та шахрайські дії зі сторони відповідача, є безпідставними, оскільки не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не було взято до уваги такі істотні обставини, як відсутність у нього іншого житла та стан здоров`я його матері на момент укладення договору дарування; не враховано, що правочин вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах спростовуються як матеріалами справи, так і висновками судів попередніх інстанцій, викладеними в оскаржуваних рішеннях судів.

Також є необґрунтованими й доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що квартира була придбана за його особисті кошти, а тому відповідно виділ і поділ квартири, про який зазначено у пункті 1.5 договору дарування - є незаконним, оскільки вказані обставини не були предметом розгляду у судах попередніх інстанцій.

Зокрема, позивач не оскаржував договір дарування з підстав того, що спірна квартира є його особистою власністю та, відповідно, не надав доказів на підтвердження вказаної обставини, оскільки, як вбачається з Свідоцтва про право власності серії СТА 674473 від 05 травня 2015 року та інформаційно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за позивачем 22 квітня 2015 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 308/2205/16-ц, провадження № 61-27879св18, від 18 грудня 2019 року у справі № 552/5273/18, провадження № 61-18167св19, у постановах Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі

№ 6?399цс17, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16,

від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14. На які посилався заявник у касаційній скарзі.

Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво?Святошинського районного суду Київської області

від 06 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду

від 23 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:Н. Ю. Сакара
О. В. Білоконь
В. В. Шипович