КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року місто Київ

Справа 752/26392/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1250/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання Вєтчінової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022 року (у складі судді Плахотнюк К.Г., повний текст складено 17.11.2022 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (АТ «Альфа Банк») про визнання недійсними договорів, зобов`язання вчинити дії, відшкодування збитків

ВСТАНОВИВ

13.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати Кредитний договір від 05 вересня 2007 року за №10-29/4129 та договір іпотеки № 02-10/3078 від 05 вересня 2007 року недійсними та зобов`язати банк відмінити обтяження на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» збитки в сумі 389 158, 44

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 05.09.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», в подальшому змінено назву на ПАТ «Укрсоцбанк» та ним укладено договір кредиту № 10-29/4129.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.1.2, 1.2, 1.3.1 зазначеного вище договору, банк надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру в сумі 33 081, 00 швейцарських франків зі сплатою 10 % річних з кінцевим терміном погашення до 04.09.2022 року; кредит надається позичальнику на наступні цілі - придбання лота іменних, цільових, безпроцентних облігацій серії «L» у без документарній формі, що емітовані ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд», які надають право на отримання у власність однокімнатної квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу облігацій № Б-018/01/63/07 від 29.08.2007 року та договору про участь у будівництві № К-03/2/044 від 29.08.2007 року та майнові права на яку взяті в забезпечення відповідно до іпотечного договору № 02-10/3079 від 05.09.2007 року (з додатковими угодами) із заставною вартістю 545 507, 20 грн.

Однак, зазначений договір, на його думку, не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Так, у порушення норм Закону України «Про захист прав споживача», йому не надано інформацію про загальну вартість кредиту, умови договору є несправедливими.

З огляду на викладене вище, просив визнати недійсними договір кредиту № 10-29/4129 від 05.09.2007 року та договір іпотеки № 02-10/3078 від 05.09.2007 року; зобов`язати банк зняти обтяження з предмету іпотеки - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на його користь збитки у розмірі 389 158, 44 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 19 грудня 2022 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує його права та інтереси.

Зазначає, що він не був обізнаний з банківським законодавством та з усіма нормативними актами НБУ, а тому про порушення своїх прав споживача фінансових послуг дізнався тільки у вересні 2016 року, коли ГО «Єдиний центр правової допомоги» подав позов до Національного банку України про захист прав та інтересів невизначеного кола осіб, щодо захисту інтересів споживачів фінансових послуг (прав споживачів у разі придбання ним продукції у кредит) у зв`язку з бездіяльністю Національного Банку України (справа № 826/14230/16). Таким чином, з часу, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав споживача зазначений строк не вийшов за межі 3-х років відповідно до ст. 257 ЦК України.

Крім того, порушення прав Відповідачем прав Позивача є триваючим, що підтверджено висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 32712/21-72 від 20.06.2022 року, який міститься в матеріалах справи. Та з якого він дізнався про порушення своїх прав. З даним позовом звернувся у 2017 року, тобто в межах трирічного строку.

Зазначає, що порушення банком, які були встановлені експертом та судом, полягають в тому, що в порушення ст.ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 2.1., 2.4., 2.5. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (постанова НБУ № 168 від 10.05.2007 року), банк не ознайомив його із необхідною, доступною, достовірною, повною та своєчасною інформацією про умови кредитування, сукупну вартість кредиту та іншу, передбачену законом інформацію, в тому числі в процесі обслуговування кредиту.

Вказує, що він, як споживач, не міг знати на час підписання кредитного договору, що той містить несправедливі умови, оскільки Банк приховав від ОСОБА_1 повну та достовірну інформацію про свою послугу і про наслідки валютних ризиків, що несправедливо покладені на нього.

Зазначає, що протягом дії кредитного договору Банком жодного разу у письмовій формі не повідомлено ОСОБА_1 про зміну відсоткової ставки, а також, протягом дії спірного договору жодного разу не повідомлено про зміну у сторону збільшення вартості іноземної валюти курсу швейцарського франка у співвідношенні до гривні, що як наслідок призвело до значного фінансового навантаження для споживача в частині забезпечення належного виконання останнім взятого на себе зобов`язання. Різка неодноразова зміна у сторону збільшення ціни швейцарського франка по відношенню до гривні, яка відбулася поза межею волі позичальника, докорінно змінила обсяг зобов`язання, що мав намір прийняти на себе Позичальник, і зробила виконання цього зобов`язання неможливим, що є несправедливим по відношенню до Позичальника. І ця несправедливість на користь Банку, оскільки обсяг боргу позичальника на користь Банку в національній валюті України значно зріс.

Вважає, що доведеним під час розгляду справи фактом є те, що позичальник - споживач, ОСОБА_1 , внаслідок порушення збоку банку, був позбавлений Відповідачем можливості об`єктивно визначитися з доцільністю отримання такого кредиту з урахуванням особливостей фінансових можливостей для його обслуговування. Оскільки, спірний кредитний договір ще не втратив чинності (строк дії договору до 04.09.2027 року), то слід стверджувати, що правопорушення банку по відношенню до споживача є триваючим.

В судовому засіданні 14 лютого 2023 року позивач доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник банку до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений 26 січня 2023 року, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення районного суду не відповідає.

Суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

05.09.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», в подальшому змінено назву на ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 10-29/4129.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.1.2, 1.2, 1.3.1 зазначеного вище договору, банк надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру в сумі 33 081, 00 швейцарських франків зі сплатою 10 % річних з кінцевим терміном погашення до 04.09.2022 року; кредит надається позичальнику на наступні цілі - придбання лота іменних, цільових, безпроцентних облігацій серії «L» у без документарній формі, що емітовані ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд», які надають право на отримання у власність однокімнатної квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу облігацій № Б-018/01/63/07 від 29.08.2007 року та договору про участь у будівництві № К-03/2/044 від 29.08.2007 року та майнові права на яку взяті в забезпечення відповідно до іпотечного договору № 02-10/3079 від 05.09.2007 року (з додатковими угодами) із заставною вартістю 545 507, 20 грн.

Як видно зі змісту висновку експерта № 32712/21-72 від 20.06.2022 року за результатами проведення судово-економічної експертизи (наданого суду представником відповідача) у цивільній справі № 464/4821/16-ц за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, розрахована реальна процентна ставка (13, 45 %) і абсолютне значення подорожчання кредиту (32504, 20 швейцарських франків) не відповідають вказаним в «Детальному розписі сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту».

За таких обставин, суд вважав доведеною обставину порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів» , яке полягало в не повідомленні позичальника про сукупну вартість кредиту.

Встановивши, що позивач звернувся до суду більш ніж через три роки після укладення договору, який він просив визнати недійсним, суд відмовив в задоволені позову, через пропуск позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

В силу вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

У відповідності до ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Статтею ст.266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Аналогічні висновки викладено в постановах ВП ВС від 13.02.2019 року по справі №826/13768/16, від 04.12.2018 року по справі №910/18560/16.

Висновок суду про те, що права позивача під час укладення договору споживчого кредиту були порушені, через не повідомлення йому сукупної вартості кредиту є помилковим та не відповідає вимогам закону.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За положеннями абзацу 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс 15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання правочину (чи його частини) недійсною.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним

Тобтоу разі визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

У постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 року у справі № 6-40цс13 зроблені такі висновки: «Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 26 червня 2007 року) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Тобто, вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на дату укладення оспорюваного договору не передбачали обов`язку банку надати детальний розпис сукупної вартості кредиту в окремому документі.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (набрали чинності 06 червня 2007 року), зобов`язують банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього.

Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов`язково повинен бути викладений лише як окремий документ.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі;

Як вбачається зі змісту кредитного договору в ньому чітко зазначено, яку конкретно суму і в якій валюті щомісячно має вносити боржник на погашення тіла кредиту, зазначена його орієнтована сукупна вартість. Також договором чітко визначена відсоткова ставка.

Боржнику під час підписання договору достовірно було відомо, що він отримує кредит на тривалий час - 15 років.

Таким, чином проявивши розумну обачність, боржник був попереджений про те, що оскільки він погодився на повернення кредиту в іноземній валюті - швейцарських франках, що ризики зміни курсу валют під час дії договору буде нести він, так як йому потрібно буде купляти валюту, щоб повертати ту суму, яка чітко зазначена в п.1.1.1.договору.(а.с.17)

Слід зазначити, що обираючи кредитування в іноземній валюті боржник діяв свідомо, оскільки отримання кредиту в гривні, означало б встановлення більшої відсоткової ставки.

Доводи позивача про те, що він не знав банківського законодавства не можуть бути враховані, оскільки позивач мав можливість отримати юридичну консультацію до укладення договору з метою врахування всіх ризиків.

Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 погодився з усімайого умовами, тривалий час виконував договір, підписувавдодаткові угоди до нього, і заперечень щодо його умов не заявляв. При цьому кредитнийдоговір, укладенийміж сторонами, відповідає вимогам закону.

Підстав для застосування статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору позивач не довів, як і не довів введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору.

Висновок експерта, який був наданий суду про не повідомлення споживачу реального показника подорожчання кредиту, базується саме на зміні курсу валют під час виконання договору. Стосовно висновку про те, що реальна відсоткова ставка становить на дату проведення висновку 13, 5%, а не 10%, як було зазначено в договорі, відповідно до ч.5 ст. 18 Закону не тягне за собою недійсності правочину в цілому.

За таких обставин, кредит має розраховуватись за тією відсотковою ставкою, яка була погоджена, в тому числі і в додаткових угодах.

ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; підписував додаткові договори, умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки; періоду внесення платежів, відповідальності за порушення умов договору.

Враховуючи зміст кредитного договору, ОСОБА_1 з моменту підписання цього договору обізнанийщодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

На переконання суду, зміна курсу валют під час дії договору не може свідчити про порушення банком вимог Закону "Про захист прав споживачів" під час його укладення.

За відсутності правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, відсутні також правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки та скасування обмежень за таким договором.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що під час укладення договору були порушені права позивача, як споживача послуг, а тому в задоволенні його позову слід відмовити, через його необґрунтованість, а не через пропуск строку позовної давності.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись вказаними нормами процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В частині відмови в задоволенні позову рішення залишити без змін.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду в позові також відмовлено, судові витрати понесені позивачем покладаються на нього.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 березня 2023 року.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді

В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик