Справа № 456/5342/21
Провадження № 2/456/70/2023
РІШЕННЯ

іменем України

14 березня 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Саса С. С. ,

з участю секретаря Кулешник С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Стрийського міськрайонного суду Львівської області із позовом про поділ спільного майна подружжя та просить у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості транспортних засобів у загальній сумі 654596 гривень та визнати за нею право особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову покликається на те, що з 02.08.2013 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був зареєстрований виконавчим комітетом Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області, актовий запис № 14. Під час шлюбу сторонами було придбане наступне майно: транспортний засіб SCHMITZ SCF24G, 2004 року випуску; транспортний засіб VOLVO FH 12.420, 2004 року випуску; транспортний засіб BODEX KIS 33, 2004 року випуску; транспортний засіб DAF FX 95.430, 2006 року випуску; транспортний засіб GRAS GS 44, 2010 року випуску; транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY 1968, 2008 року випуску; транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER 411CDI 2148, 2001 року випуску; транспортний засіб VOLVO FH12, 2000 року випуску. Вказані транспортні засоби були зареєстровані за відповідачем. Окрім вищезазначеного рухомого майна, сторонами під час шлюбу також було придбано вбудоване нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 кв.м по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за позивачем, яка, будучи фізичною особою-підприємцем, використовує дане нежитлове приміщення для здійснення підприємницької діяльності. З інформації № 31/13-4641-Ад/39 від 03.07.2021, наданої Територіальним сервісним центром МВС № 4641 вбачається, що відповідач вищевказані транспортні засоби впродовж 10-12.06.2021 відчужив за відсутності згоди позивача, як другого із подружжя, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірних транспортних засобів. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. З консультаційного листа, наданого на замовлення представника позивача в порядку ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб`єктом оціночної діяльності вбачається, що середньоринкова вартість транспортних засобів становить: КТЗ SCHMITZ SCF24G, 2004 року випуску - 188230,00 грн; КТЗ VOLVO FH 12.420, 2004 року випуску - 322680,00 грн; КТЗ BODEX KIS 33, 2004 року випуску - 336125,00 грн.; КТЗ DAF FX 95.430, 2006 року випуску - 169407,00 грн.; КТЗ GRAS GS 44, 2010 року випуску - 403350,00 грн.; КТЗ VOLKSWAGEN CADDY 1968, 2008 року випуску - 126383,00 грн.; КТЗ MERCEDES-BENZ SPRINTER 411CDI 2148, 2001 року випуску - 201168,00 грн.; КТЗ VOLVO FH12, 2000 року випуску - 134450,00 грн. Загальна вартість вищевказаних КТЗ становить 1 881 793,00 гривень, 1/2 з яких 940896,50 гривень, та враховуючи те, що відповідач відчужив майно іншій особі за відсутності згоди позивача, як другого із подружжя, належить позивачу. Водночас, ринкова вартість вбудованого нежитлового приміщення № 1 загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 становить 572 601,00 гривень. Враховуючи те, що позивач у зв`язку із відчуженням відповідачем рухомого майна іншим особам за відсутності згоди позивача, як другого із подружжя, має право на грошову компенсацію в розмірі 940896,50 гривень, а ринкова вартість нерухомого майна становить 572601,00 гривня, позивач визначає розмір грошової компенсації за відчужене відповідачем рухоме майно в розмірі 654596,00 гривень, виходячи з наступного: 940896,50 грн. (1/2 грошової компенсації)- 286300,50 грн. (1/2 від вартості частки відповідача у нерухомому майні) = 654596,00 грн. У зв`язку із зменшенням розміру грошової компенсації на частку відповідача у нерухомому майні вбудоване нежитлове приміщення № 1 загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за позивачем, котра будучи фізичною особою-підприємцем використовує дане нежитлове приміщення для здійснення підприємницької діяльності та несе витрати на його утримання, слід залишити у власності позивача.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить визнати за ним право власності на частини вбудовонаго нежитлового приміщення № 1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Покликаючись на те, що з 02.08.2013 року по 17.11.2021 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_1 . Відповідно до рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.11.2021 року шлюб між сторонами було розірвано. На час, коли сторони стали проживати однією сім`єю у будинковолодінні позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 , відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 на той момент не володіла жодним майном, як рухомим так і нерухомим, а також ніде не працювала. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 з 1996 року будучи підприємцем, до шлюбу з відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 постійно займався підприємницькою діяльністю, володів великотонажними автомобілями та декларував усі свої доходи, ОСОБА_1 не бажаючи працювати з 2013 року займалась виключно домогосподарськими справами і повністю була на його утриманні. Здійснюючи підприємницьку діяльність, позивач за зустрічним позовом з метою фінансового забезпечення потреб своєї сім`ї змушений був постійно вкладати як свої особисті грошові кошти, задекларованіще до шлюбу з відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 , так і кошти, отримані в позику для розширення свого бізнесу,купівлі транспорту, нерухомості та здійснення переобладнання і ремонтів наявних приміщеньта будівель. Про це було відомо відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 , яка користувалась усіма благами та фінансово нічого собі не відмовляла. На початку 2019 року відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 постійно заохочувала позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 до купівлі приміщення під магазин. З метою розширення сімейного бізнесу та залучення до підприємницької діяльності ОСОБА_1 , позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу купив та переоформив на відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 35,3 кв.м по АДРЕСА_1 . За таких обставин зважаючи, що дане нежитлове приміщення придбане подружжям за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, тому є всі підстави для визнати за ним права власності на частини вказаного приміщення.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі за безпідставністю. Покликається на те, що з 02.08.2013р. по 17.11.2021р. перебував у шлюбі з позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 . Відповідно до рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.11.2021 року між сторонами шлюб розірвано. При цьому, як свідчать покази ОСОБА_1 та відомості позовної заяви про розірвання шлюбу, позивач ОСОБА_1 припинила з відповідачем ОСОБА_2 ведення спільного господарства та виїхала на проживання до м. Львова у липні 2021року. На час, коли сторони стали проживати однією сім`єю у будинку відповідача ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 , позивач не володілажодним майном, як рухомим так і нерухомим, та до того ніде не працювала. Відповідач ОСОБА_2 з1996 року будучи підприємцем,до шлюбу з позивачем ОСОБА_1 постійно займався підприємницькою діяльністю та декларував усі свої доходи та у його володінні вже перебувало два великовантажні автомобілі Мерседес 814 та Мерседес 611, куплені до шлюбу з ОСОБА_1 . Також, ОСОБА_1 не бажаючи працювати, з 2013 по 2019 роки займалась виключно домогосподарськими справами і повністю була на утриманні відповідача. При цьому в 2021 році позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , переслідуючи мету наживи та заведення відповідача в борги, знаючи, що кошти від продажу транспортних засобів були ще за час шлюбу направлені на погашення їхнього сімейного боргу за борговою розпискою, безпідставно включила в масу спільно нажитого майна кошти від продажу автомобілів як компенсацію. Такі дії ОСОБА_1 направлені на одноособове заволодіння придбаним відповідачем та зареєстрованим на позивача за первісним позовом ОСОБА_1 нежитлового приміщення площею 35,3кв.м. по АДРЕСА_1 . Тому відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 вважає такі вимоги позивача ОСОБА_1 безпідставними, які грубо порушують його інтереси з огляду на те, що він також являється приватним підприємцем та бажає здійснювати свою діяльність вданому спільно придбаному майні подружжя, яке підлягає фактичному розподілу. З часу одруження сторін, відповідач ОСОБА_2 здійснюючи свою підприємницьку діяльність з метою фінансового забезпечення потреб сім`ї, змушений був постійно вкладати як свої особисті грошові кошти, задекларовані ще до шлюбу з позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 , так ікошти, отримані в позику для розширення свого бізнесу, купівлі транспорту, нерухомості таздійснення переобладнання і ремонтів наявних приміщень та будівель. Про це було відомо позивачу ОСОБА_1 , яка користувалась усіма благами та фінансово нічого собі не відмовляла, враховуючи поїздки за кордон на відпочинок, купівлю дорогих речей. Так за час шлюбу, з метою розширення своєї підприємницької діяльності, в знайомого ОСОБА_3 відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 під росписку від 10.09.2013 року отримав у борг суму грошових коштів у розмірі 65000 доларів США. При цьому термін повернення грошових коштів становив три роки з можливістю його продовження за погодженням сторін в самій росписці. Реалізуючи свій намір щодо належного забезпечення сімейного бюджету шляхом розширення підприємницької діяльності, відповідач ОСОБА_2 впродовж 2013-2018рр. за дані кошти в тому числі придбав наступні транспортні засоби: SCHMITZ SKF24G - 2004 року випуску,VOLVO FH 12.420- 2004 року випуску, BODEKX KIS 33 -2004 року випуску, DAF FX 95.430 - 2006 року випуску, GRAS GS 44.2010 року випуску, VOLKSWAGEN CADDI 1968 - 2008 року випуску, MERSEDES - BENS SPRINTER 411CDI 2148-2001 року випуску, VOLVO FH 12 - 2000 року випуску. Дані транспортні засоби відповідач ОСОБА_2 використовував для здійснення своєї підприємницької діяльності з метою забезпечення фінансових потреб своєї сім`ї. При цьому в травні 2021 року до відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_3 з проханням повернути йому позичені кошти розміром 65000 доларів США з поясненням, що такі необхідні для подальшої купівлі житла. За таких обставин, маючи боргову росписку та обов`язок щодо повернення грошових коштів використаних в інтересах своєї сім`ї, відповідач ОСОБА_2 змушений був протягом 10-12.06.2021 року відчужити транспортні засоби: SCHMITZ SKF24G - 2004р.в., VOLVO FH 12.420- 2004р.в, BODEKX KIS 33 -2004р.в„ GRAS GS 44.2010 р.в., VOLKSWAGEN CADDI 1968 - 2008р.в., MERSEDES - BENS SPRINTER 411 CDI 2148 - 2001 р.в., VOLVO FH 12 - 2000 р.в.. При цьому, що стосується автомобіля DAF FX 95.430-2006р.в., то такий 07.02.1918 року попав в ДТП, після якої не підлягав ремонту та був списаний на металобрухт. Вартість інших відчужених транспортних засобів була значно меншою за оцінку оцінювача ОСОБА_4 від 02.09.2021року, додану позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 .. В подальшому, 13.06.2021року кошти отримані в тому числі за договорами купівлі - продажу вказаних транспортних засобів, були повернуті ОСОБА_3 на погашення сімейних боргів у розмірі 65000 доларів США за наданою йому роспискою від 10.09.2013року. Відчуження транспортних засобів відповідачем ОСОБА_2 здійснювалось 10-12 червня2021року за усною згодою подружжя в період до подання ОСОБА_1 позову пророзлучення та тоді, коли позивач ОСОБА_1 вела із відповідачем ОСОБА_2 спільне господарство і проживала в АДРЕСА_2 , а кошти отримані від продажу вищевказаних транспортнихзасобів були витрачені за час шлюбу на боргові зобов`язання, які виникли у шлюбі та булинаправлені на сімейні потреби. За таких підстав відповідач за первісним позовом вважає, що вимоги в частині стягнення з нього 1/2 вартості відчужених даних транспортних засобів в сумі 940896,50грн. є безпідставними та направлені на одноосібне захоплення спільно нажитого в шлюбі нежитлового приміщення.

Відносно вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення № 1 загальною площею 35,3кв.м. по АДРЕСА_1 , відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 вважає, що дані вимоги побудовані на суб`єктивних припущеннях останньої за відсутності належної правової аргументації щодо можливості позбавлення одного з подружжя обов`язкової частки в спільному майні та суперечать самому праву спільної сумісної власності. На початку 2019 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 постійно заохочувала відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 до купівлі приміщення під магазин, пояснюючи це тим, що має бажання здійснювати торгівлю жіночим одягом з Європи. З метою розширення їхнього сімейного бізнесу та залучення до підприємницької діяльності ОСОБА_1 , відповідач за первісним позовом за особисті кошти на підставі договору купівлі - продажу купив та переоформив на ОСОБА_1 вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 35,3 кв.м по АДРЕСА_1 . Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 незважаючи на придбаний виключно ОСОБА_2 для реалізації весь товар, з початку здійснення підприємницької діяльності в магазині з продажу одягу по АДРЕСА_1 до липня 2021 року жодного прибутку до сімейного бюджету не приносила, а витрачала зароблені кошти виключно в своє задоволення. За таких обставин зважаючи, що дане нежитлове приміщення придбане сторонами як подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, тому є усі підстави для розподілу його в частках.

Представником позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_5 подано відповідь на відзив, в якій зазначила з приводу того, що 10.09.2013 року відповідач начебто отримав від свого знайомого ОСОБА_6 , який також є хресним батько старшого сина відповідача, у позику суму грошових коштів у розмірі 65000 доларів США, то позивачу ОСОБА_1 про таку розписку стало відомо тільки в день отримання відзиву на позовну заяву. Подання відповідачем такої розписки не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання позивачем згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання майна за одержані в борг за розпискою грошові кошти, стороною відповідача не надано. Також відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 стверджує, що з метою погашення боргу здійснив продаж зазначених у відзиві транспортних засобів на що отримав усну згоду позивача, то такі обставини не відповідають дійсності з огляду на те, що позивачу взагалі не було відомо про такі дії відповідача. Натомість ОСОБА_2 достовірно відомо, що для вчинення таких правочинів необхідна нотаріально посвідчена згода другого з подружжя і таку згоду позивач надавала відповідачу при передачі останнім зазначених транспортних засобів в оренду. Відповідач відчужив зазначені у позові та відзиві транспортні засоби своїй мамі ОСОБА_7 , що свідчить про те, що фактично транспортні засоби залишились у власності відповідача, він продовжує використовувати їх у своїй діяльності, а відчуження таких свідчить про фіктивний характер правочину як в частині передачі авто у власність матері відповідача, так і в частині отримання від неї грошових коштів, які нібито в подальшому були повернуті за борговою розпискою. Надання стороною відповідача боргової розписки є нічим іншим, як уникнення відповідачем рівнозначного розподілу спільного майна, намаганням покласти на позивача за первісним позовом ОСОБА_1 вигадані відповідачем за первісним позовом боргові зобов`язання.

Стосовно нежитлового приміщення № 1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , то відповідачем за первісним позовом не заперечується факт того, що дане приміщення було придбано спільно з метою розміщення там магазину для провадження позивачем підприємницької діяльності. Так, позивач будучи фізичною особою-підприємцем, використовує дане нежитлове приміщення для здійснення підприємницької діяльності та несе витрати на його утримання, з цих підстав вказане приміщення слід залишити у власності позивача.

Представником відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_5 подано відзив на зустрічну позовну заяву, в обґрунтування якого покликається на те, що позивач за зустрічним позовом стверджує, що саме він весь час працював і на його думку все набуте під час шлюбу майно повинно належати йому, оскільки відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 займалась виключно веденням домашнього господарства та доглядом за дітьми. Водночас позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , заперечуючи сам собі, посилається на ст. 60 СК України, в якій зазначено, що майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), тому не зрозуміло, що саме намагається донести до суду позивач за зустрічним позовом, надаючи цю інформацію.

Стосовно нежитлового приміщення № 1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , то відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не заперечується факт того, що дане приміщення було придбано спільно з метою розміщення там магазину для провадження нею підприємницької діяльності. Так, відповідач за зустрічним позовом, будучи фізичною особою-підприємцем, використовує дане нежитлове приміщення для здійснення підприємницької діяльності та несе витрати на його утримання. Зазначене вище приміщення має загальну площу 35,3 кв.м, і у розумінні частини другої статті 183 ЦК України є неподільною річчю, оскільки таке неможливо поділити без втрати цільового призначення. Дане приміщення, яке відповідач за зустрічним позовом використовує для своєї підприємницької діяльності, є єдиним джерелом доходу для неї.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просять позов задоволити. Зустрічний позов заперечили та просять відмовити у його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_9 в судовому засіданні зустрічний позов підтримав, покликаючись на викладені в ньому обставини, просив зустрічний позов задоволити та відмовити в первісному позові в повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги за первісним позовом не підлягають до задоволення, а зустрічну позовну заяву слід задоволити виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 02 серпня 2013 року сторони зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області, актовий запис № 14, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.11.2021 року шлюб між сторонами було розірвано.

Згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувались наступні транспортні засоби:

транспортний засіб SCHMITZ SCF24G, 2004 року випуску, н.з. НОМЕР_2 , - 10.06.2021 року даний транспортиний засіб переєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб VOLVO FH 12.420, 2004 року випуску, н.з. НОМЕР_3 , - 10.06.2021 року даний транспортиний засіб переєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб BODEX KIS 33, 2004 року випуску, н.з. НОМЕР_4 , 12.06.2021 року даний транспортиний засіб переєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб GRAS GS 44, 2010 року випуску, н.з. НОМЕР_5 , - 11.06.2021 року даний транспортиний засіб переєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY 1968, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_6 , - 11.06.2021 року даний транспортиний засіб переєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER 411CDI 2148, 2001 року випуску, н.з. НОМЕР_7 , - 11.06.2021 року даний транспортиний засіб переєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб VOLVO FH12, 2000 року випуску, н.з. НОМЕР_8 , - 11.06.2021 року даний транспортиний засіб переєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб DAF FX 95.430, 2006 року випуску, н.з. НОМЕР_9 , 24.03.2016 року зареєстровано на власника ОСОБА_2 .

З договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 28.02.2019 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. вбачається, що ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_1 купила вбудоване нежитлове приміщення №1, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №157903718 від 28.02.2019 року вбачається, що за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2019 року зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення №1, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

З договору позики від 10.09.2013 вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав в борг від ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 65000 (шістдесять п`ять тисяч ) доларів США, які зобов`язався повернути до 11.09.2016 року. За погодженням сторін у розписці строк повернення грошових коштів може бути продовжений на встановлений ними термін. 11.09.2016 року строк повернення грошових коштів у розмірі 65000 доларів США за домовленістю сторін продовжено до 31.12.2020 року. Кошти у розмірі 65000 доларів США ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 за даною розпискою у повному обсязі 13.06.2021 року.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно зі ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17.

Згідно з роз`ясненнями у п.п. 22 - 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З аналізу вказаних вище норм матеріального закону слідує, що згідно загальних правил змагальності цивільного процесу предметом доказування в справах про поділ спільного майна подружжя, є: наявність спільного майна з конкретно визначеними ознаками взагалі і на час розгляду справи, його вартість, час його придбання і джерело походження коштів.

Що стосується способу поділу вищевказаних транспортних засобів шляхом стягнення грошової компенсації, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз`яснено в п. 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У п. 30 цієї постанови Пленуму судам роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір позики в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі № 462/1868/15-ц .

Тобто, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх майно, внаслідок договору позики, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 перебуваючи в шлюбі з позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 , з метою забезпечення потреб їхньої сім`ї та для розширення сімейного бізнесу, а саме купівлі спірних транспортних засобів, отримав в позику 10.09.2013 року від ОСОБА_3 65000 доларів США.

Верховний Суд у справі № 133/3928/14-ц ВС 27.11.2019 зазначив, що укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя.

Тому, суд не бере до уваги посилання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 на те, що для укладення відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 договору позики потрібна була її згода на укладення такого договору.

Судом також встановлено, що спірні транспортні засоби були відчужені відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 за час перебування сторін у шлюбі 10-12 червня 2021 року та кошти, отримані від їх продажу, були використані на повернення боргу в сумі 65000 доларів США за зобов`язаннями згідно договору позики від 10.09.2013 року. Оскільки вказані боргові зобов`язання виникли в інтересах сім`ї у шлюбі, тому при поділі майна судом враховується вказаний борг подружжя.

Аналізуючи зібрані докази по справі і оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 здійснив відчуження спірних транспортних засобів в інтересах сім`ї на її потреби, що відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 частки вартості транспортних засобів у загальній сумі 654596 гривень.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, тлумачення даної статті дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі №662/1069/17.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 22, 23, 24 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Так, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказане майно набуте сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, хоча стороною договору та право власності на спірне майно зареєстроване за ОСОБА_1 .

Враховуючи встановлені судом обставини та зазначені норми законодавства, суд дійшов висновку, що частки сторін у праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частини за кожним із співвласників.

Вищезазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 18 січня 2017 року у справі N 6-2565цс16, відповідно до якої вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4 - 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Однак позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звертаючись до суду з вимогою про визнання за нею права особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності, не надала суду доказів, що вищевказане нежитлове приміщення, яке придбане у шлюбі сторонами, не можливо поділити та виділити в натурі, а також не було дотримано вимог закону щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та оцінивши дійсні обставини справи, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 право особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 , яке є спільною сумісною власністю подружжя, а тому суд вважає необхідним зустрічний позов задоволити та визнати за ОСОБА_2 право власності на частини вказаного нежитлового приміщення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи те, що суд відмовив у задоволенні первісного позову, а тому судові витрати за первісним позовом покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Зустрічний позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частини вбудованого нежитлового приміщення №1 загальною площею 35,3 кв.м по АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 22.03.2023 року.

Головуючий суддя С. С. Сас