Постанова

Іменем України

08 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 463/4859/21

провадження № 61-8115св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

від 28 липня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою.

Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09 лютого 2006 року йому, а також його брату ОСОБА_2 та матері ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат.

Співвласники нерухомості зареєстровані у спірній квартирі, однак фактично в ній проживала лише ОСОБА_3 .

Договором про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності від 05 вересня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С. за реєстровим № 1712, визначено ідеальні частки у спільній власності на вказану квартиру (по 1/3 частині за кожним із співвласників).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, після чого відповідач змінив замок у вхідних дверях квартири та здає її в оренду, чим позбавляє позивача можливості користуватися належним йому майном.

ОСОБА_1 вказує, що з метою врегулювання спору, він неодноразово намагався порозумітись з ОСОБА_2 , проте останній стверджує, що оскільки отримав від матері в дарунок 1/3 частину спірної квартири, а частка позивача є незначною, він не має права користуватись квартирою.

Посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 складається з трьох житлових кімнат, існує можливість встановити порядок користування нею, ОСОБА_1 просив:

- виділити йому в користування житлову кімнату, позначену на плані під № 4-5 площею 11,3 кв. м;

- виділити ОСОБА_2 в користування житлову кімнату, позначену на плані під № 4-7 площею 27,1 кв. м, комірку, позначену на плані під

№ 4-6 площею 3,7 кв. м, балкон, позначений на плані під

№ 4-8 площею 0,8 кв. м;

- залишити в спільному користуванні сторін: житлову кімнату, позначену на плані від № 4-4 площею 19,9 кв. м (для можливості доступу ОСОБА_1 в кімнату, позначену на плані № 5 площею

11,3 кв. м), кухню, позначену на плані під № 4-3 площею 5,4 кв. м, ванну кімнату, позначену на плані під № 4-2 площею 2,9 кв. м, коридор, позначений на плані під № 4-1 площею 4,8 кв. м, а також підвал, позначений на плані під № 1 площею 26,2 кв. м, який не входить в загальну площу квартири, проте перебуває у спільному користуванні співвласників квартири незалежно від належної їм частки.

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на частину квартири, стягнення вартості частини квартири та визнання права власності на частину квартири.

Зустрічний позов ОСОБА_2 мотивований тим, що 27 вересня 2018 року мати подарувала йому 1/3 частини квартири

АДРЕСА_1 , після чого він став власником 2/3 частин спірної нерухомості.

Загальна площа квартири становить 75,9 кв. м, житлова - 58,3 кв. м. При цьому із трьох житлових кімнат у квартирі, одна є прохідною.

Спірна квартира є неподільною, адже знаходиться в багатоквартирному будинку і з неї неможливо виділити дві окремі квартири із самостійними житловими та допоміжними приміщеннями, площі яких би відповідали часткам співвласників.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 тривалий час у спірній квартирі не проживає та забезпечений житлом, добровільно відмовляється припинити своє право на частку у спільному майні за відповідну компенсацію,

ОСОБА_2 , уточнивши позовні вимоги, просив:

- припинити право власності ОСОБА_1 на 1/3 частини квартири

АДРЕСА_1 ;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , внесену на депозитний рахунок;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова, у складі судді

Стрепка Н. Л. від 16 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено порядок користування квартирою

АДРЕСА_1 наступним чином: виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату, позначену на плані під № 4-5 площею 11,3 кв. м; виділено

ОСОБА_2 в користування житлову кімнату, позначену на плані під № 4-7 площею 27,1 кв. м, комірку, позначену на плані під № 4-6 площею 3,7 кв. м, балкон, позначений на плані під № 4-8 площею 0,8 кв. м. В спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено житлову кімнату, позначену на плані від № 4-4 площею 19,9 кв. м (для можливості доступу ОСОБА_1 в кімнату, позначену на плані № 5 площею 11,3 кв. м), кухню, позначену на плані під № 4-3 площею 5,4 кв. м, ванну кімнату, позначену на плані під № 4-2 площею 2,9 кв. м, коридор, позначений на плані під № 4-1 площею 4,8 кв. м, підвал, позначений на плані під № 1 площею 26,2 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Повернуто ОСОБА_2 557 933, 40 грн, сплачених на депозитний рахунок Личаківського районного суду м. Львова, згідно з квитанцією від 21 січня 2022 року № ПН831.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірні правовідносини не стосуються припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно.

Враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в позасудовому порядку не врегулювали питання порядку користування спірною квартирою, районний суд дійшов висновку про наявність підстав для виділення у користування кожній із сторін відповідної частини квартири, встановивши між співвласникам порядок користування нею.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , місцевий суд виходив з того, що частка ОСОБА_1 становить 1/3 частини в спірній квартирі, а тому не може бути незначною.

Суд не погодився з доводами ОСОБА_2 , що припинення права власності ОСОБА_1 на частку в спірній квартирі не завдасть істотної шкоди інтересам останнього. Та обставина, що ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 сама по собі не є підставою для висновку, що право співвласника на 1/3 частку в спільному майні може бути припинено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 липня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 557 933,33 грн з транзитного рахунка НОМЕР_1 , внесених ОСОБА_2 21 січня

2022 року згідно з квитанцією № ПН 831.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що для припинення права на частку в майні на підставі позову інших співвласників достатньо наявності хоча б однієї з умов перелічених законодавцем у частині першій статті 365 ЦК України обставин (зокрема, в пунктах 1-3).

Суд встановив, що ОСОБА_1 проживає у будинку АДРЕСА_2 , який на праві власності належить його дружині ОСОБА_5 , набутий у період їх шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Встановивши, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом відповідача, і в разі її відчуження останньому буде завдана значна шкода, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, для припинення права ОСОБА_1 на належну йому частку в спірній квартирі зі стягненням з ОСОБА_6 вартості цієї частки за рахунок внесених останнім грошових коштів на депозит суду.

Встановлений районним судом порядок користування співвласниками квартирою апеляційний суд вважав таким, що призведе по погіршення житлових умов цих осіб, оскільки існує відступлення (зменшення) від розміру житлової площі, що припадає на ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

18 серпня 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 28 липня 2022 року .

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із районного суду.

У жовтні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає те, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 462/778/17, від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17,

від 26 вересня 2018 року у справі № 202/9171/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права та наявність передбачених пунктом 8 частини першої, пунктів 1, 3,

4 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Звертає увагу, що висновки апеляційного суду щодо будинку у с. Звенигород Пустомитівського району Львівської області зроблені без встановлення підстав та джерел його придбання, а також року фактичної побудови. Крім того у вказаному будинку, площа якого становить 108,2 кв. м., зареєстровані його дружина, п`ятеро дітей та двоє неповнолітніх онуків.

Стверджував, що позбавлення його права власності на 1/3 частку спірної квартири завдає істотної шкоди як його інтересам так і інтересам членів його сім`ї.

Посилання апеляційного суду на те, що спільне користування квартирою є неможливим через неприязні стосунки сторін, вважає таки, що не дає підстав для припинення його права власності.

Він не заявляв вимог про виділ своєї частки, як помилково вважав апеляційний суд, а лише просив визначити порядок користування квартирою.

Апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, а висновок про те, що за внесені ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду кошти можна придбати рівноцінне житло у м. Львові зроблений на підставі недопустимих доказів.

Крім того апеляційний суд відхилив клопотання щодо необхідності встановлення обставин будівництва будинку у с. Звенигород Пустомитівського району Львівської області батьком ОСОБА_5 та прийняв рішення про її права та обов`язки без залучення до участі у справі.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гевяк П. І. подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що вирішуючи спір, апеляційний суд належним чином дослідив та надав оцінку поданим сторонам доказам, в результаті чого дійшов правильного висновку, що позивач за зустрічним позовом довів наявність передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, які дають право на припинення права власності на частку відповідача.

Крім того вказує, що апеляційним судом правильно застосована презумпція спільності майна подружжя щодо будинку у с. Звенигород Пустомитівського району Львівської області збудованого у 1985 році під час шлюбу

ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Встановивши, що спірна квартира є неподільною, спільне володіння та користування сторонами квартирою є неможливим, ОСОБА_1 у квартирі не проживає та має інше житло (будинок), апеляційний суд правильно задовольнив зустрічний позов.

Також у письмових поясненнях адвокат Гевяк П. І. вказував, що висновки апеляційного суду не суперечать постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17, а крім того апеляційний суд перевіряв чи може припинення права на частку у спірній квартирі завдати істотної шкоди інтересам ОСОБА_1 та членів його сім`ї.

Вважає, що відшкодування ринкової вартості частки ОСОБА_1 дозволяє йому придбати нове житло.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 09 лютого 2006 року № Л16846, виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

05 вересня 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С., відповідно до якого за кожним із співвласників визначені рівні ідеальні частини (по 1/3 частини кожному).

Згідно з договором дарування від 27 вересня 2018 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 належну їй 1/3 частину квартири

АДРЕСА_1 .

Спірна квартира має загальну площу 75,9 кв. м та житлову - 58,3 кв. м. Складається з трьох житлових кімнат площею: 19,9 кв. м, 11,3 кв. м,

27,1 кв. м; кухні площею 5,40 кв. м, ванної кімнати площею 2,9 кв. м, коридору площею 4,8 кв. м, комірки площею 3,7 кв. м, балкона площею

0,8 кв. м та підвалу площею 26,2 кв. м Кімната площею 19,9 кв. м є прохідною, входи до інших житлових кімнат здійснюються через неї.

Згідно висновку експерта від 09 серпня 2021 року № 39/21 ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , на дату проведення дослідження становить 1 673 800 грн. Відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити співвласникам 1/3 та 2/3 ідеальні частки у зазначеній квартирі технічно неможливо.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки у розглядуваній задоволення зустрічного позову повністю виключає можливість задоволення первісного, судам в першу чергу необхідно було з`ясувати, чи наявні передбачені законом підстави для припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами

1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З огляду на викладене при вирішенні позову, пред'явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці Верховного Суду щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, на яку ОСОБА_1 посилався в касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження постанови апеляційного суду.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, відмовлячи в задоволенні зустрічного позову, виходив з того, що частка ОСОБА_1 в спірній квартирі становить 1/3, а отже не є незначною у розмінні пункту першого частини першої статті 365 ЦК України.

Вказане узгоджується із висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі 297/3105/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 760/2585/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 303/2585/16-ц,

від 02 червня 2021 року у справі № 569/10336/18.

Сам по собі факт реєстрації права власності дружини ОСОБА_1 на житловий будинок у с. Звенигород Пустомитівського району Львівської області, не свідчить про наявність підстав для припинення права

ОСОБА_1 на частку 1/3 частину квартири.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Акцентувавши увагу на наявності у власності дружини ОСОБА_1 житлового будинку в с. Звенигорд Пустомитівського району Львівської області та тривалому не проживанні позивача за первісним позовом у спірній квартирі, апеляційний суд не надав оцінки ні довідці Давидівської сільської ради від 30 липня 2021 року щодо кількості осіб зареєстрованих у вказаному будинку; ні доводам ОСОБА_1 про те, що вони із братом у спірній квартирі не проживають, натомість відповідач використовує квартиру для здачі в оренду, залишаючи всі виручені кошти собі; ні показанням допитаного в суді першої інстанції свідка ОСОБА_8 , який підтвердив, що у спірній квартирі проживали студенти.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2016 року в справі

№ 6-1500цс15 дійшов висновку, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

У розглядуваній справі позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані на визначення порядку користування житлом, а не поділ квартири в натурі та припинення спільної часткової власності, тому виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові

від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц, на яку посилався

ОСОБА_1 в касаційній скарзі.

Згідно технічних характеристик спірної квартири, вона складається з трьох житлових кімнат - площею 11,3 кв. м, 27,1 кв. м та 19,9 кв. м. Житлова кімната площею 19,9 кв. м є прохідною, з якої здійснюється доступ до ізольованих житлових кімнат площею 11,3 кв. м та площею 27,1 кв. м. Також у квартирі наявні: комірка площею 3,7 кв. м, балкон площею 0,8 кв. м., кухня площею 5,4 кв. м, ванна кімната площею 2,9 кв. м, коридор площею 4,8 кв. м. Крім того, до належної сторонам квартири відноситься підвал.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції порядком користування квартирою між сторонами, з якого вбачається, що власнику 1/3 частини ОСОБА_1 виділено у користування житлову кімнату площею 11,3 кв. м, а власнику 2/3 частини ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 27,1 кв. м із коміркою площею 3,7 кв. м і балконом 0,8 кв. м.

Інші приміщення районний суд правильно залишив у спільному користуванні сторін, зокрема і кімнату площею 19,9 кв. м, яка є «прохідною», та через яку здійснюється прохід до кімнат площею 11,3 кв. м та 27,1 кв. м.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що право користування прохідною житловою кімнатою площею 19,9 кв. м має не лише ОСОБА_1 , а й ОСОБА_2 , у зв`язку з чим зменшення виділеної останньому у користування площі є незначним.

Висновок апеляційного суду про неможливість встановлення порядку користування трикімнатною квартирою для двох співвласників, частки яких складають 2/3 та 1/3, не відповідає фактичним обставинам справи та технічним характеристикам спірної квартири, а обґрунтування апеляційним судом своїх висновків у вказаній частині посиланням на постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року в справі № 756/9713/16-ц є нерелевантним, оскільки в цій справі судом було встановлено неможливість дотримання, при визначенні порядку користування житлом, прав п`яти співвласників, кожному з яких належить 1/5 частка квартири житловою площею 30, 4 кв. м.

Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_1 не довів наявність перешкод у користуванні квартирою, не є підставою для відмови у задоволенні первісного позову, оскільки співвласник квартири має право на звернення до суду для встановлення відповідного порядку користування майном незалежно від того, чи наявні в нього перешкоди у такому користуванні. При цьому за обставинами справи очевидно, що співвласники не змогли самостійно домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Висновок апеляційного суду про неможливість спільного володіння та користування сторонами квартирою не є переконливим та не ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах.

Відповідно до положень статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд переглянувши постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, а тому касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова Львівського апеляційного суду від 28 липня 2022 року - скасуванню із залишенням в силі рішення Личаківського районного суду

м. Львова від 16 травня 2022 року.

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові вирішує питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12 974, 67 грн сплачений за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного суду 28 липня 2022 року скасувати, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 12 974, 67 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович