ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/43/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4489/20 Категорія: 305010300 Годік Л.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

За участю секретаря Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі прокуратура Черкаської області; Державна казначейська служба України;

особи, які подають апеляційні скарги позивач ОСОБА_1 , відповідач Державна казначейська служба України

розглянувши в м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2022 року, постановлене під головуванням судді Годік Л.С. у залі № 3 Уманського міськрайонного суду Черкаської області 20.10.2022 року о 11 год. 40 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Черкаської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури, -

в с т а н о в и в :

12.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в подальшому уточненим до Прокуратури Черкаської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що 01 жовтня 2008 року за фактом одержання хабара шляхом вимагання відносно нього та ОСОБА_2 , слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури Черкаської області порушена кримінальна справа № за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

15 квітня 2009 року за фактом одержання хабара шляхом вимагання в сумі 5000 доларів США відносно нього та ОСОБА_3 старшим слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури Черкаської області порушено кримінальну справу № ДП2, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

15 квітня 2009 року кримінальні справи № та № ДП2 об?єднані в одне провадження з присвоєнням єдиного реєстраційного номеру - .

24 квітня 2009 року ОСОБА_1 пред?явлено остаточне обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України - одержання хабара, тобто одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище в будь - якому вигляді хабара у великому розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабара будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно та поєднане з вимаганням хабара.

Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.04.2010 року ОСОБА_1 визнано винним в скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та призначено покарання п`ять років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на три роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробовуванням три роки. Міру запобіжного заходу, до вступу вироку в законну силу, обрано підписку про невиїзд, звільнено з-під варти із залу суду.

Вироком апеляційного суду Черкаської області від 07.09.2010 року скасовано вирок Звенигородського районного суду Черкаської області та постановлено новий вирок, яким ОСОБА_1 призначено за ч .2 ст. 368 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки з конфіскацією 1/16 частини належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 25.01.2011 року вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.04.2010 року та вирок апеляційного суду Черкаської області від 07.09.2010 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд у той же місцевий суд в іншому складі суду.

Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 31.07.2012 року визнано ОСОБА_1 винним в скоєні злочину, передбаченого ст. 368 ч. 2 КК України, та призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки.

Відповідно до ст. 54 КК України, ОСОБА_1 позбавлено спеціального звання - підполковника міліції. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком в 3 роки.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2012 року, вирок Звенигородського районного суду Черкаської області скасовано, кримінальну справу направлено на новий розгляд.

Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 04.03.2014 року визнано ОСОБА_1 винним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 368 ч. 2 КК України, та призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки.

Відповідно до ст. 54 КК України ОСОБА_1 позбавлено спеціального звання - підполковника міліції. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком в 3 роки.

В апеляційному порядку даний вирок не переглядався.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 23.10.2014 року вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 04.03.2014 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.03.2017 року ОСОБА_1 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України визнано невинним і виправданим через недоведеність його участі у вчиненні даного злочину. Міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд скасовано. Арешт на транспортний засіб Деу Сенс 2004 року випуску д. н. з. НОМЕР_1 , накладений постановою старшого слідчого відділу прокуратури Черкаської області від 24.02.2009 року, скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 03.04.2019 року, вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 13.05.2020 року, вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області та ухвалу апеляційного суду Черкаської області залишено без змін.

Згідно до даних повідомлення в.о. голови Монастирищенського районного суду Черкаської області Мазай Н.В. від 02.06.2020 року ОСОБА_1 роз`яснено, що він має право протягом шести місяців звернутися з вимогою про відшкодування втраченого заробітку, сплачених штрафів, судових витрат, сум з надання юридичної допомоги та інших в Монастирищенський районний суд Черкаської області, який розглядав справу по першій інстанції.

Посилаючись на ст.ст. 3, 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач ОСОБА_1 вказує, що має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що, починаючи з 01.10.2008 року до 03.04.2019 року він перебував під слідством та судом, що становить 126 місяців.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" від 14.11.2019 року № 294-ІХ та Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 25.08.2020 року № 822-ІХ мінімальна заробітна плата станом на 01.09.2020 року становить 5000 грн. Тому, розмір відшкодування становить 126 міс. х 5000 грн. = 630 000 грн., як компенсація за втрачений заробіток.

Крім, того протягом строку досудового розслідування та судового розгляду справи, відносно ОСОБА_1 постійно був обраний запобіжний захід підписка про невиїзд, а 562 дні він утримувався під вартою, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя, він був ізольований від суспільства, в зв`язку з чим ОСОБА_1 було заподіяно значних моральних страждань.

23.12 2008 року наказом начальника УМВС України в Черкаській області № 268 о/с ОСОБА_1 звільнено з ОВС в запас ЗС України за п. 62, 66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. На день звільнення, вислуга років становила: календарна - 16 років, 02 місяці, 22 дні; пільгова - 16 років, 07 місяців, 22 дні.

Незаконне звільнення з ОВС, позбавило ОСОБА_1 в установленому законом порядку вийти на пенсію за вислугою років та отримувати відповідне пенсійне забезпечення.

Маючи тяжке захворювання, ОСОБА_1 був позбавлений можливості належним чином отримувати медичну допомогу, що потягнуло за собою лише погіршення стану здоров`я. Відповідно до клопотання від 11.11.2008 року, поданого ОСОБА_1 до слідчого, він повідомляв про отримання ушкодження нирки, під час затримання працівниками правоохоронних органів, та за результатами проведеної судово-медичної експертизи № 60-к від 12.11.2008 року, у нього дійсно було виявлено травму правої нирки з субкапсулярною гематомою і наступним розвитком вторинного пієлонефриту, симптоматичної артеріальної гіпертензії, спазму судин головного мозку з лівобічним пірамідно-рефлекторним синдромом. Вказані захворювання потребують лікування в спеціалізованому стаціонарі. Надання медичної допомоги і лікуванні в умовах медчастини СІЗО неможливо. Враховуючи, що не було можливості отримувати медичну допомогу на належному рівні, вказане захворювання перейшло в хронічний характер і спостерігається у позивача до даного часу.

Під час досудового розслідування, у ОСОБА_1 ще й розпалася сім?я, так як його колишня дружина ОСОБА_4 вважала, що при обставинах, які мали місце стосовно нього, пов`язані з кримінальним переслідуванням та неодноразовим триманням під вартою, збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам, тому за рішенням суду шлюб між ними було розірвано.

Тому внаслідок вказаних обставин, ОСОБА_1 вважає, що він пережив глибокі душевні страждання, втратив авторитет серед своїх колег та близького оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни життєвого укладу, який завдав йому значних страждань, і які він поніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав.

Моральну шкоду ОСОБА_1 оцінює в сумі 5 000 000 гривень.

Вказаний розмір відшкодування за перебування ОСОБА_1 під вартою протягом тривалого часу, розпаду сім?ї, погіршення стану здоров?я, звільнення з ОВС, відвідування ДУ «Центр пробації», в сукупності є обгрунтованим та відповідає принципу розумності та справедливості.

У зв?язку з вище викладеним, позивач ОСОБА_1 просить стягнути з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його - ОСОБА_1 користь відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства в сумі 5 630 000 гривень.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду в сумі 900 000 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_5 та відповідач Державна казначейська служба України оскаржили рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що він не згодний з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення судом вимоги про розмір відшкодування заподіяної йому шкоди.

ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване рішення в цій частині є необґрунтованим, та таким, що ухвалене при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі вказується, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок експертного дослідження за результатами проведення психологічного дослідження від 24.11.2021 року № СЕ- 19/124-21/10122-ПС Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, який підтверджує, що зазначені моральні страждання знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з подіями, які відбулися в період 15.04.2009 року по 13.05.2020 року, та призвели до порушення нормального (звичайного) плину буття, порушення емоційної та вольової сфери.

Таким чином, скаржник зводить доводи апеляційної скарги до того, що саме незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, звільнення з роботи, незаконне тримання під вартою та їх наслідки є психотравмувальними для ОСОБА_1 , які призвели до стійких, тривалих змін у системі цінностей, ієрархії мотиваційної сфери, в основних складових структури особистості підекспертного (індивідуально-психологічних особливостей, емоційної сфери, системи значимих відносин), у стані здоров`я.

Отже, скаржник ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини, які мають значення для справи, а саме: для визначення розміру шкоди, заподіяної позивачу незаконними діями відповідачів.

Скаржником апеляційна скарга також мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27.03.2019 року у справі № 405/7623/16-ц від 08.11.2018 року.

Зокрема, зазначається, що суд фактично не взяв до уваги той факт, що позивач без відповідної правової підстави більше 126 місяців перебував під кримінальним переслідуванням, з них 562 дні утримувався під вартою, внаслідок чого був ізольований від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та кардинальним чином вплинуло на життя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 705/4489/20 від 20.10.2022 року в частині стягнення моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду в сумі 5 630 000 грн.

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не надано належної правової оцінки невідповідності закону способу захисту порушеного права, що обраний позивачем, а тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог підлягає до скасування.

Представник ДКС України в апеляційній скарзі зазначає, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів.

В апеляційній скарзі відповідач посилається, що судом першої інстанції не враховано норми Закону України № 266/94-ВР при визначенні розміру морального відшкодування, яким судовим рішенням від 28.06.2022 року необґрунтовано завищено.

Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування шкоди під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення та закінчується набранням виправдальним вироком законної сили, виходячи з мінімальної заробітної плати, що діє на момент розгляду справи.

Відповідач вважає, що у відповідності до закону, сума моральної шкоди згідно норм Закону України № 266/94-ВР становить 844 646,67 грн. (6700 х 126=844 200 +446,67 грн. (6700 грн./30 х 2).

Щодо висновку експерта від 24.11.2021 року, то відповідач зазначає, що висновок експерта носить рекомендаційний характер і не є обов`язковим для суду.

В апеляційній скарзі ДКС України просить рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.10.2022 року у справі № 705/4489/20 скасувати в частині частково задоволених позовних вимог та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін.

05 грудня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Черкаської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У відзиві зазначається, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.10.2022 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Визначаючи розмір грошової компенсації в сумі 900 000 грн. з яких 845 540 грн. є мінімальний гарантований державою розмір моральної шкоди, суд врахував інші обставини, які свідчать про заподіяння позивачу ОСОБА_1 душевних страждань та дають обґрунтовані та достатні підстави для призначення більшого розміру відшкодування шкоди, що узгоджується з положеннями ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Представник прокуратури вважає, що висновки суду першої інстанції узгоджуються із нормами закону, практикою суду касаційної інстанції щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, і в цьому аспекті є прийнятними, з огляду на засади розумності і справедливості.

У відзиві представник Черкаської обласної прокуратури О. Палій просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.10.2022 року у справі № 705/4489/20 без задоволення, а вказане судове рішення без змін.

09 січня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України.

В обґрунтування відзиву ОСОБА_1 зазначає, що обґрунтування вимоги скаржника (відповідача), викладене в апеляційній скарзі щодо невідповідності способу захисту порушеного права позивача, як самостійної підстави для відмови у задоволенні позову є необґрунтованим та незаконним, а тому апеляційна скарга в цій частині не підлягає до задоволення судом апеляційної інстанції.

Так, ОСОБА_1 у відзиві зазначає, що відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року, справа № 383/596/15, провадження № 14-342цс18.

Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійснення ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Оскільки, органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння шкоди.

Зокрема, ОСОБА_1 не погоджується з доводами відповідача ДКС України стосовно незаконності та надмірності відшкодування позивачу шкоди, вважаючи, що останнім не надано жодного доказу наявності завдання моральної шкоди та підтвердження причинного зв`язку між завданою шкодою та протиправним діями відповідачів.

Так, позивач ОСОБА_1 звертає увагу на те, що скаржником не враховано, що оскаржуване рішення суду мотивоване тим, що позивач незаконно перебував під слідством та судом в період з 01.10.2008 року (дата порушення кримінальної справи) по 03.04.2019 року (дату вступу в законну силу виправдального вироку), що разом складає 126 місяців 02 дні, з них 562 дні ОСОБА_1 утримувався під вартою.

Тому позивач ОСОБА_1 вважає, що апеляційна скарга представника відповідача Державної казначейської служби України є необґрунтованою та незаконною та такою, що не підлягає до задоволення судом апеляційної інстанції.

У відзиві ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Державної казначейської служби України.

23 січня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Грушевського М.М. надійшла відповідь на відзив.

У відповіді на відзив адвокат позивача вказує, що вагомим доказом обґрунтованості позовних вимог позивача є той факт, що 22.07.2021 року Європейський суд з прав людини за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 (справа Літвіни та інших проти України) про захист прав людини у зв`язку із тривалим розглядом кримінальної справи відносно ОСОБА_1 судами України постановив рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 грошових коштів (а. с. 211-222, т. 2).

Представник позивача вважає, що заперечення відповідачем висновку експерта психолога від 24.11.2021 року № СЕ -19/12-21/10122-ПС є безпідставним та непідтвердженим будь-якими доказами.

Одним із доказів, у відповідності до ст. 90 ЦПК України є показання свідка. Таким чином, зазначається, що заперечення відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними, оскільки обставини відомі товаришам по службі, членам сім`ї та знайомим, які можуть дати свідчення в якості свідків в суді.

Сторони та їх представники з?явились в судове засідання апеляційного суду та надали пояснення, кожен, підтримуючи свої апеляційні скарги, та заперечуючи проти задоволення скарг іншої сторони.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши доводи скаржників, апеляційний суд вважає що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури,суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог, вказавши, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, позивачу ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, яка спричинена та перебуває в причинному зв`язку з неправомірними діями органів досудового розслідування і прокуратури, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача та списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в розмірі 900 000 грн. моральної шкоди.

Стягуючи з Державної казначейської служби України за рахунок коштів з Державного бюджету України саме 900 000 грн., суд першої інстанції керувався Законом України «Про державний бюджет на 2022 рік» у відповідності до якого розмір мінімальної заробітної плати становить 6 700 грн. та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду», вказавши, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом в період з 01.10.2008 року (дата порушення кримінальної справи) по 03.04.2019 року (дата вступу в законну силу виправдального вироку), що разом складає 126 місяців 02 дні, з них 562 дні ОСОБА_1 утримувався під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 01 жовтня 2008 року за фактом одержання хабара шляхом вимагання відносно ОСОБА_1 , слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури Черкаської області порушена кримінальна справа № за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України (а. с. 11,т.1).

15 квітня 2009 року за фактом одержання хабара шляхом вимагання в сумі 5000 доларів США відносно ОСОБА_1 старшим слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури Черкаської області порушено кримінальну справу № ДП2, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України (а. с. 12,т.1).

15 квітня 2009 року кримінальні справи № та № ДП2 об?єднані в одне провадження з присвоєнням єдиного реєстраційного номеру (а. с. 13,т.1).

24 квітня 2009 року ОСОБА_1 пред?явлено остаточне обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України - одержання хабара, тобто одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище в будь - якому вигляді хабара у великому розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабара будь - якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно та поєднане з вимаганням хабара (а. с. 14-16, т.1).

Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.04.2010 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та призначено покарання п`ять років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на три роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного основного покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з випробовуванням три роки. Покладено на ОСОБА_1 обов`язки, передбачені п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України. Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу, обрано підписку про невиїзд, звільнено ОСОБА_1 з-під варти із залу судового засідання (а. с. 17-48, т.1).

Вироком апеляційного суду Черкаської області від 07.09.2010 року скасовано вирок Звенигородського районного суду Черкаської області та постановлено новий вирок, яким ОСОБА_1 призначено за ч. 2 ст. 368 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки з конфіскацією 1/6 частини належного йому майна (а. с. 49-53, т.1).

Ухвалою Верховного Суду України від 25.01.2011 року вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.04.2010 року та вирок апеляційного суду Черкаської області від 07.09.2010 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд у той же місцевий суд в іншому складі суду (а. с. 54-62, т.1).

Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 31.07.2012 року визнано ОСОБА_1 винним в скоєні злочину, передбаченого ст. 368 ч. 2 КК України, та призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки. Відповідно до ст. 54 КК України, позбавлено ОСОБА_1 спеціального звання - підполковника міліції. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком в 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України (а. с. 63-98, т.1).

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2012 року, вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 31.07.2012 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий розгляд (а. с. 99-105, т.1).

Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 04.03.2014 року визнано ОСОБА_1 винним в скоєні злочину, передбаченого ст. 368 ч. 2 КК України, та призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки. Відповідно до ст. 54 КК України, позбавлено ОСОБА_1 спеціального звання - підполковника міліції. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком в 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України (а. с.106-117, т.1).

В апеляційному порядку даний вирок не переглядався.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 23.10.2014 року вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 04.03.2014 року скасовано, а справа направлена на новий судовий розгляд (а. с.118-124, т.1).

Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.03.2017 року ОСОБА_1 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України визнано невинним і виправданим через недоведеність його участі у вчиненні даного злочину. Міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд скасовано. Арешт на транспортний засіб Деу Сенс 2004 року випуску д. н. з. НОМЕР_1 , накладений постановою старшого слідчого відділу прокуратури Черкаської області від 24.02.2009 року, скасовано (а. с.125-195, т.1).

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 03.04.2019 року, вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.03.2017 року залишено без змін (а. с.196-215, т.1).

Ухвалою Верховного Суду від 13.05.2020 року, вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.03.2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 03.04.2019 року, залишено без змін (а. с. 216-229, т.1).

Відповідно до повідомлення в.о. голови Монастирищенського районного суду Черкаської області Мазай Н.В. від 02.06.2020 року ОСОБА_1 роз`яснено, що він має право протягом шести місяців звернутися з вимогою про відшкодування втраченого заробітку, сплачених штрафів, судових витрат, сум з надання юридичної допомоги та інших в Монастирищенський районний суд Черкаської області, який розглядав справу по першій інстанції (а. с. 230-231, т.1).

Таким чином, вбачається, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом в період з 01.10.2008 року (дата порушення кримінальної справи) по 03.04.2019 року (дата вступу в законну силу виправдувального вироку), що разом складає 126 місяців 02 дні, з них 562 дні ОСОБА_1 утримувався під вартою (а. с. 232-240, т.1).

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі, й відшкодування моральної шкоди.

На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі, й на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за відсутності в діях складу кримінального правопорушення.

Відповідно до першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1,3,4,5 ст. 3 цього Закону, проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім?ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв?язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Суд першої інстанції керувався тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР, позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом ( з 01 жовтня 2008 року ( з часу порушення кримінальної справи ) по 03 квітня 2019 року (дата набрання виправдувального вироку суду законної сили).

Суд першої інстанції визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством, а саме : станом на 2022 рік. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що судом першої інстанції з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме : негативні наслідки, які продовжувалися для позивача ОСОБА_1 після закриття кримінального провадження стосовно нього, враховано характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що, визначаючи розмір моральної шкоди згідно до норм Закону України № 266/94-ВР, суд першої інстанції вірно розрахував кількість місяців, днів перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, з вказавши, що мінімальний розмір моральної шкоди, що гарантований державою, становить 845 540 грн. (126 міс. 2 дні х 67000 грн.).

Так, у відповідності до п. 3 ст. 13 Закону України 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством і судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на день відшкодування.

Вище вказана позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц та постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 468/901/17-ц.

Як вказувалось вище, та встановлено судом під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 01.10.2008 року ( з часу порушення кримінальної справи) по 03.04.2019 року (дати постановлення ухвали Черкаським апеляційним судом про факт невинуватості позивача, що набув законної сили), або 126 місяців та 2 дні.

Таким чином, з урахуванням норм законодавства, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» розмір мінімальної заробітної плати становить 6700 грн.

Отже, мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом становить 845 540 грн. (126 міс. 2 дні х67000 грн.), що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, висновки суду першої інстанції узгоджуються із нормами закону, практикою суду Верховного Суду щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури та суду.

За таких обставин, враховуючи вище викладене, мінімальна сума моральної шкоди за законом № 266/94-ВР , яку необхідно відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок державних коштів за час перебування під слідством і судом становить 845 540 грн., а тому рішення суду першої в частині стягнення суми моральної шкоди за законом № 266/94-ВР є законним та обґрунтованим.

Такими чином, доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України в частині визначення суми моральної шкоди у відповідності до закону, згідно норм Закону України № 266/94-ВР не знайшли своє відображення у відповідності до обставин справи, а тому в цій частині не підлягають до задоволення.

Що стосується висновку експерта від 24.11.2021 року, який було подано позивачем ОСОБА_1 в підтвердження позовних вимог, то колегія суддів апеляційного суду вважає зазначити наступне.

Так, згідно висновку експерта від 24.11.2021 року № СЕ-19/124-21/10122-ПС (т. 2 а. с.169) ситуація, що досліджувалася за справою є психотравмувальною для ОСОБА_1 , так як ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода).

При цьому зазначається, що ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою, грошова компенсація за завдані страждання (моральна шкода) може становити 583,2 МЗП, розмір якої встановлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду.

Так, колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу на тому, що згідно зазначеного висновку, судовим експертом вказано, що моральна шкода «може становити 583,2 МЗП».

Отже, апеляційним судом встановлено, що конкретно експерт не вказав суми за моральні страждання ОСОБА_1 , вказавши лише можливу суму у висновку.

Зокрема, згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.

Виходячи із вказаного вище висновку експерта, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що конкретний висновок містить рекомендаційний характер, а тому врахування судом першої інстанції даного висновку на ряду з іншими доказами є правильним та таким, що відповідає обставинам справи.

Так, дійсно, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачу ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції, яким вірно було зазначено, що визначення розміру відшкодування залежить також від таких чинників, як характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі та з урахуванням інших обставин.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, який дійшов вірного висновку, прийнявши до уваги доводи позивача щодо наявності моральної шкоди, з огляду на те, що відносно нього діяв запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, внаслідок чого позивач не міг вільно пересуватися, був позбавлений можливості покращити свій стан здоров`я, шляхом звернення до лікувальних закладів.

За наявності кримінальної справи ОСОБА_1 був звільнений з ОВС, що позбавило його, в установленому законом порядку вийти на пенсію за вислугою років та отримувати відповідне пенсійне забезпечення, втратив авторитет серед колег та знайомих, втратив належне матеріальне забезпечення, внаслідок чого не мав змоги забезпечити нормальне життя своїй родині, зазнав душевних страждань, погіршився стан здоров`я, з ним розлучилась дружина, тому він втратив сім?ю за період досудового слідства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16-ц (провадження № 61-5805св20) зазначено, що «ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов?язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France);

$ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. […] Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Враховуючи вищенаведені вимоги законодавства у сукупності із фактичним обставинами даної справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачу у справі внаслідок неправомірних дій посадових осіб відповідача, з вини ж відповідача було завдано моральної шкоди, яка полягає в стражданнях, хвилюваннях від тривалого досудового розслідування, затягування слідства та захисту порушених прав у спосіб звернення до суду.

Так, суд першої інстанції, визначаючи розмір грошової компенсації врахував вказані обставини, які свідчать про заподіяння позивачу душевних страждань, та дійшов до вірного,

вмотивованого та обґрунтованого висновку, що сума 900 000 грн. буде сприяти відновленню емоційного стану позивача ОСОБА_1 , в тому числі, відповідатиме засадам розумності та справедливості.

Тому, з урахуванням встановлених судами обставин справи, зважаючи на вимоги розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто на користь позивача ОСОБА_1 900 000 грн. компенсації моральної шкоди з Державного бюджету України.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що інші заперечення, зазначені в апеляційній скарзі Державної казначейської служби України, є безпідставними, оскільки факт заподіяння моральної шкоди позивачеві підтверджується матеріалами справи та обставинами самої справи та не спростований доводами скаржника.

Так, слід зазначити, що перебування в якості обвинуваченого під час досудового розслідування та судовому розгляді кримінального провадження, спричиняє в особи суттєві моральні страждання, та визначальним чином впливає на її життєвий устрій. Тобто, сам факт перебування під слідством та судом особи, яку виправдано у відповідному кримінальному провадженні, свідчить про наявність у неї права на відшкодування моральної шкоди, визначеного законом ст.ст.1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», незалежно від оцінки правомірності дій органів досудового розслідування та суду.

Доводи Державної казначейської служби України стосовно того, що суд першої інстанції не встановив причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями завдавача шкоди та негативними наслідками у позивача, є не обґрунтованими та такими, що зводяться до незгоди з рішенням суду, оскільки право на стягнення моральної шкоди у ОСОБА_1 виникло на підставі закону, із самого факту наявності у нього моральних страждань через незаконне перебування у статусі обвинуваченого у кримінальному провадженні.

Що стосується доводів ДКС України стосовно незаконності списання коштів (моральної шкоди) на користь позивача безпосередньо з ДКС України, то колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати наступне.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі

№ 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Згідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

Такими органами у цій справі є ГУНП в Черкаській області (дії посадових осіб, яких призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

В цілому, доводи Державної казначейської служби, не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються змістом самого судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є аналогічним доводам, які зазначені в позовній заяві, та які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, яким дано оцінку судом першої інстанції та частковим задоволенням позовних вимог, тому вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають до задоволення апеляційним судом.

В цілому доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ДКС України не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржників зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ, як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов?язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційних скарг, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та ДКС України.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційних скарг не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що оскільки рішення суду залишено без змін, то судові витрати не переглядалися апеляційним судом, тому покладаються на сторони.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 01.02. 2023 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков