ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3303/23 Справа № 932/4047/22 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімової-Бандюкової Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Келембет Ілона Миколаївна, на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) (суддя першої інстанції Цитульський В.І.) , -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 та просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , усунути позивачу перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 є її власністю. 15.04.2022 відповідач самовільно вселився до квартири та проживає у ній. При цьому місце проживання відповідача зареєстровано у квартирі. Враховуючи, що відповідач з серпня 2017 року не проживав у квартирі у зв`язку з відбуванням покарання, не приймав участі в утриманні квартири, відмовився звільнити квартиру, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) відмовлено.

Не погодившись з указаним рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, а саме: визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , усунути позивачу перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача та стягнути з нього судові витрати.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд неналежно з`ясував обставини, що мають суттєве значення для вирішення даної цивільної справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушив норми процесуального права.

Судом не враховано, що відповідач не мешкав у спірній квартирі з 2002 року та самовільно заселився до неї у квітні 2022 року, скориставшись відсутністю вдома позивачки. Факт самовільного проникнення відповідача до квартири позивача зафіксовано відповідним актом КП «Жилсервіс-5» ДМР. Апелянт зазначила, що відповідач жодних обов`язків по утриманню квартири не несе, будь-яких законних підстав користуватися нею у ОСОБА_2 немає. Також позивачка зауважила, що реєстрація відповідача у її квартирі чинить їй перешкоди в користуванні спірним нерухомим майном, оскільки становить надмірний тягар.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та надано сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.79).

До Дніпровського апеляційного суду відзив не надійшов.

Копію ухвали про відкриття провадження та апеляційної скарги сторони отримали 03 лютого 2023 року (а.с.80-82).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року справу призначено до розгляду, про що сторони повідомлено (а.с.83-84).

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 22 березня 2023 року позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 22 березня 2023 року відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 22 березня 2023 року представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Келембет Ілону Миколаївну, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Келембет Ілона Миколаївна, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що свідоцтвом про право власності на спадщину від 11.02.2020 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.02.2020 підтверджується право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно довідки № 4628 від 20.07.2022 та відповіді Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 05.09.2022 року вбачається, що місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 із 21.10.2002.

Із акту сусідів по будинку АДРЕСА_2 від 15.07.2022, підписи яких завірені начальником дільниці КП «Жилсервіс-5» ДМР вбачається, що ОСОБА_2 проживає у вказаній вище квартирі із 15.04.2022 року.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2017 року ОСОБА_2 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та 2 місяці.

Довідкою ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 16.03.2020 підтверджується, що ОСОБА_2 знаходився під вартою із 05.03.2020 року.

Доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Келембет Ілона Миколаївна, про те, що відповідач ОСОБА_2 фактично не проживав з 21 жовтня 2002 року в квартирі АДРЕСА_1 (самовільно вселився лише 15 квітня 2022 року), спільного господарства з ОСОБА_1 не вів, не ніс витрат з утримання даної квартири, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із довідки № 4628 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 зареєстрований 21.10.2002 року (а.с. 6).

Із матеріалів справи не вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 2002 року не проживав у квартирі АДРЕСА_1 .

Навпаки, із копії вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований та фактично мешкає за адресою:

АДРЕСА_3 (а.с. 8 9).

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Як вбачається із пункту 11 вказаної вище постанови ВСУ, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.09.2021 року № 759/14973/17, провадження № 61-16549св20.

Доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Келембет Ілона Миколаївна, про те, що у ОСОБА_2 відсутні будь-які підстави щодо користування квартирою і обставина реєстрації ОСОБА_2 становить надмірний тягар для ОСОБА_1 , оскільки порушує її права та законні інтереси як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатись належним майном, є безпідставними, виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах - воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідач не проживав у квартирі у зв`язку із відбуванням покарання у вигляді позбавлення волі. Після відбування покарання відповідач повернувся до квартири та проживає у ній.

Вказані обставини свідчать як про поважність причин відсутності відповідача у житлі та збереження за ним житла, так і про переривання строку тимчасової відсутності.

Доподи апеляційної скарги про те, що відповідач не утримує квартиру не є підставою для його виселення, а позивач не позбавлена права звернутися до відповідача за відшкодуванням відповідних витрат.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2022 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Келембет Ілона Миколаївна, немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Келембет Ілона Миколаївна, залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 23 березня 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна