Ухвала

01 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 641/7865/20

провадження № 61-1526ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди у розмірі 441 271,67 грн та 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 23 березня 2019 року на перехресті вулиць Плеханівської та Морозова у м. Харкові відповідач, керуючи транспортним засобом Subaru Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та допустив зіткнення з автомобілем Toyota Rav4, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить позивачу. У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) належному позивачу автомобілю завдані механічні пошкодження, відповідно до звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту розмір шкоди становить 441 271,67 грн.

На переконання позивача, оскільки, на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована, завдана ОСОБА_2 майнова шкода має бути відшкодована відповідачем, у розмірі, визначеному у звіті про оцінку вартості відновлювального ремонту автомобіля. Також позивач просить відшкодувати моральну шкоду, оскільки через спричинені йому душевні страждання, порушення звичайного життєвого ритму, що вимагало додаткових зусиль для організації життя, зокрема, у зв`язку з пошкодження автомобіля, він був змушений користуватися послугами служби таксі.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 220 635,84 грн. В іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що судовими рішеннями у справах про притягнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності підтверджено наявність в діях обох водіїв порушень Правил дорожнього руху України, тому майнова шкода, завдана внаслідок взаємодії належних їм транспортних засобів, за відсутності експертного дослідження із визначенням ступеню вини кожного учасника ДТП, підлягає відшкодуванню ними в рівних частинах, виходячи із загальної вартості, визначеної звітом від 14 травня 2019 року № 135/М/2019 про оцінку вартості відновлювального ремонту автомобіля, доданого до позовної заяви.

Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, самостійно, без призначення експертизи, визначив ступінь вини кожного учасника ДТП, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки відповідач не скористався своїм право на подання клопотання про призначення експертизи.

26 січня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Таким чином, ціна позову у цій справі (491 271,67 грн) не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 250 = 671 000,00 грн),а тому рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2021 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року, відповідно до вимог ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню.

Касаційна скарга містить посилання на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд, враховуючи ціну та предмет позову, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зроблені за результатами оцінки доказів, а також доводи касаційної скарги, які значною мірою стосуються неправильної оцінки судами доказів у справі, що згідно зі статтею 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції, з такими доводами заявника не погоджується і вважає їх безпідставними.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Таким чином, заявник не зазначив в чому конкретно полягає значущість для держави і суспільства правового питання, яке на його думку, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що стягнуті з нього оскаржуваними судовими рішеннями кошти перевищують доходи його сім`ї, відповідно виконання оскаржуваних судових рішень буде надмірним тягарем для його родини, з урахуванням тієї обставини, що він перебуває на військовій службі під час проведення загальної мобілізації, тому справа має для нього виняткове значення. Зазначені доводи фактично підтверджують незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями, відповідно, не свідчать, що справа має для неї виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Також, верховний суд зазначає, що доводи про необхідність врахувати майновий стан сторони до якої ініційовано позов майнового характеру, без наведення інших об`єктивних обставин, підтверджених письмовими доказами, не можуть слугувати достатньою підставою для відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Касаційна скарга не містить інших посилань на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків не встановив, заявник їх наявність не обґрунтував.

Касаційна скарга не містить інших посилань на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справі, з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків не встановив, заявник їх наявність не обґрунтував.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Посилання заявника на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак