Справа № 128/2919/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2023 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Шевчук Л.П.,

при секретарі судового засідання: Ружицькій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя.

В позовній заяві та заяві, поданій на виконання вимог ухвали суду від 27.10.2020 про залишення позову без руху, викладено наступну позицію.

28.07.2017 сторони зареєстрували шлюб у Вінницькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області. Під час спільного проживання у них народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із відповідачем вони познайомилися 28.07.2013, а з вересня 2016 року почали проживати фактично однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. На той час між ними були добрі відносини та взаємопорозуміння. Однак, після реєстрації шлюбу та народження дитини відносини між ними поступово почали погіршуватися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. У вересні 2020 року вона звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу та стягнення із відповідача аліментів на утримання дитини. Наприкінці 2016 року вони за спільні кошти придбали земельну ділянку для індивідуального садівництва, площею 0,095 га, кадастровий номер :01:007:0043, що на території Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області. Правовстановлюючі документи на цю земельну ділянку знаходяться у відповідача. Після придбання земельної ділянки ними розпочато будівництво житлового будинку, яке було завершено в 2019 році. 09.11.2019 дачний будинок літ. «А», загальною площею 155,5 кв.м було прийнято в експлуатацію. 11.10.2019 рішенням виконавчого комітету Бохоницької сільської ради вказаному будинку було присвоєно адресу: масив « АДРЕСА_2 . На той час їх із відповідачем відносини стали погіршуватися, тому бажаючи зберегти сім`ю і не передбачаючи, що в майбутньому сімейне життя не складеться, а шлюб буде розірвано, право власності на будинок, 03.01.2020 було зареєстровано на ім`я відповідача. Нещодавно відповідач повідомив їй, що вказане спільне майно належить лише йому та він має намір його відчужити. Придбання земельної ділянки та будівництво будинку здійснювалося за їх спільні кошти, проте у них із відповідачем виник спір щодо спільного майна подружжя, тому вона вимушена звернутися із даним позовом до суду. На підставі вищевикладеного просить: встановити факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2016 року по 28.07.2017; визнати дачний будинок літ. «А», загальною площею 155,5 кв.м та земельну ділянку, площею 0,095 га, кадастровий номер :01:007:0043, що знаходяться за адресою: масив « АДРЕСА_2 об`єктами спільної сумісної власності подружжя; поділити спільне сумісне майно подружжя: дачний будинок літ. «А», загальною площею 155,5 кв.м та земельну ділянку, площею 0,095 га, кадастровий номер :01:007:0043, що знаходяться за адресою: масив « АДРЕСА_2 та визнати право власності за нею та відповідачем на вказане нерухоме майно по 1/2 частці за кожним (а.с. 3-4, 28).

Відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву (а.с. 45-47), в якому викладено наступну позицію. Позовні вимоги він визнає частково в частині визнання майна спільною сумісною власністю, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: масив « АДРЕСА_2 , з визнанням права на 1/2 ідеальних часток даного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реальним розподілом даного будинку, який рішенням №12 виконавчого комітету Бохоницької сільської ради від 20.02.2020 переведений з дачного будинку у житловий. При цьому зазначає наступне. Будівництво дачного садового будинку почалося після реєстрації шлюбу між ним та позивачкою. Підготовкою всієї документації щодо будівництва будинку та введенням його в експлуатацію займався він. Позивачка до цього жодних зусиль не доклала. Ним особисто закуплялися всі будівельні матеріали, здійснювалося їх постачання та контроль за ходом будівництва будинку. Він особисто приймав трудову участь у будівництві, а позивачка такої участі не приймала. Практично більшу частину особистих грошових коштів у будівництво було вкладено ним та його батьками. Батько позивачки, якщо й допомагав в догляді за земельною ділянкою, то він йому за це оплачував. Ним не визнаються вимоги позивачки про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання спірної земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності з тих підстав, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки, 29.12.2016, він за свої особисті кошти придбав вказану земельну ділянку. Придбання земельної ділянки він планував ще заздалегідь до знайомства із позивачкою. Жодних особистих коштів позивачка у придбання даної земельної ділянки не надавала і не могла надати, оскільки у неї не було на той час доходів від трудової діяльності на купівлю такої вартості земельної ділянки. Жодних коштів, які б були використані з існування, так званого позивачкою спільного бюджету, не вкладалося, оскільки не існувало жодного спільного бюджету у них із позивачкою за час їх періодичних зустрічей протягом 2013-2016 років, як дівчини та хлопця. Жодних коштів на витрати позивачці він не надавав. У нього був свій особистий бюджет із заощаджень за рахунок його праці, оскільки на час придбання земельної ділянки він працював біля восьми років. До і на час придбання земельної ділянки, він працював заступником директора ТОВ «Сітка-Захід», маючи відповідну заробітну платню й отримував премії. Позивачка стала працювати лише після реєстрації їх шлюбу у липні 2017 року також у ТОВ «Сітка-Захід». Особистий бюджет позивачки - це була її стипендія, з якої частину коштів вона надавала матері на оплату житлово-комунальних послуг за квартиру, оскільки там було її постійне місце проживання. За час їх періодичних зустрічей до реєстрації шлюбу, як чоловік, він не дозволяв аби позивачка зі своєї стипендії щось йому купувала. Протягом 2013-216 років він змінив для проживання за договором оренди три квартири у м. Вінниці, і лише у третій орендованій квартирі позивачка періодично приходила до нього. В це час вони були разом, однак це було лише протягом шести місяців. Після реєстрації шлюбу вони із позивачкою стали проживати в квартирі її матері. Жодного спільного бюджету у них не було, як і не було спільного господарства, а також не було необхідності та умов, щоб його вести. За таких обставин, придбана ним земельна ділянка, яка придбана ним 29.12.2016 за власні кошти, не є і не може бути об`єктом спільної сумісної власності, оскільки не набута ним та позивачкою за час спільного проживання, а тому просить в цій частині позову відмовити. Також заперечив щодо стягнення із нього судових витрат.

Позивачкою ОСОБА_1 подано відповідь на відзив (а.с. 73-75), в якому викладено наступну позицію. Відносини між чоловіком та жінкою можна називати «фактичним шлюбом», якщо виконуються всі наступні умови: вони проживають на одній території, ведуть спільне господарство, не реєструють свої відносини в органах державної влади. Як вказано в позовній заяві, з вересня 2016 року вони із відповідачем почали проживати фактично однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в квартирі АДРЕСА_2 . Ведення спільного господарства, це виконання взаємних прав та обов`язків, наявність спільного бюджету. Оскільки, між ними були наявні відносини, притаманні подружжю, нею в квартиру, де проживав відповідач, були перевезені її особисті речі, які відповідач особисто допомагав перевозити. З того часу вони стали вести спільний бюджет, купувати майно для спільного користування, разом брали участь у витратах на утримання житла. Отже, якщо їх із відповідачем на той час пов`язував спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків, це і є ознакою фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою, факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Враховуючи, що на момент придбання спірної земельної ділянки вони із відповідачем проживали разом і їх метою було власне житло, дана земельна ділянка була придбана внаслідок спільної праці (спільною працею слід вважати спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету). У відзиві відповідач вказує, що нею на придбання земельної ділянки не надавалося коштів, але сам лише факт працевлаштування відповідача не може бути доказом придбання земельної ділянки за його особисті кошти. На підставі викладеного просить позов задоволити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 27.10.2020 позов ОСОБА_1 залишено без руху, визначено недоліки позовної заяви, порядок та строк їх усунення (а.с. 21).

Ухвалою суду від 19.11.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 29).

Ухвалою суду від 11.05.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 85).

Ухвалою суду від 21.07.2021 задоволено клопотання представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Клімішиної О.М. про витребування доказів; витребувано у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Ковальової В.М. (м. Вінниця, вул. Гоголя, 1/1) матеріали нотаріальної справи за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2016, призначенням - для індивідуального садівництва, площею 0,095 га, кадастровий номер :01:007:0043, покупцем за яким є ОСОБА_2 , та документи на підставі яких посвідчувався даний договір купівлі-продажу (а.с. 103).

Ухвалою суду від 11.08.2022 задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 про визнання явки в судове засідання позивачки ОСОБА_1 обов`язковою; визнано явку позивачки ОСОБА_1 в судове засідання обов`язковою; судове засідання відкладено (а.с 145).

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Клімішина О.М. у судове засідання для розгляду справи по суті не з`явилися, представником позивачки подано до суду заяву, в якій вона просила справу розглянути у її відсутність та відсутність позивачки ОСОБА_1 , яка через запроваджений в державі воєнний стан не має можливості з"явитися в судове засідання, позовні вимоги просила задоволити в повному обсязі (а.с. 206).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність. Додатково зазначив, що позивачкою не доведено її причетність до спірної земельної ділянки, яку він придбав за власні кошти, а тому позовні вимоги визнає частково в частині поділу будинку, який було побудовано та введено в експлуатації в період їх перебування в зареєстрованому шлюбу, а тому позивачка має право на 1/2 частину даного майна (а.с. 208).

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається, нез`явлення сторін не перешкоджає вирішенню спору, а відтак судом ухвалено проводити судове засідання у відсутність сторін.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Щодо вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим згідно зі ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 3 ст. 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст. 79, 80 ЦПК України).

Частиною першою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, позивачкою ОСОБА_1 не надано суду жодного доказу, окрім власної позиції викладеної нею у заявах по суті справи, на підтвердження факту проживання із відповідачем ОСОБА_2 в період з вересня 2016 року по 28.07.2018 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Отже, з огляду на вказане, суд доходить висновку, що позовна вимога позивачки ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя судом встановлено.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна набута річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 4 ст. 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Верховний Суд у постанові від 14.07.2020 у справі № 552/5693/18 зазначив, що основні критерії надання майну статусу спільного сумісного, зокрема, є: час набуття такого майна; кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що 29.12.2016 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, предметом якого була земельна ділянка, площею 0,095 га, що розташована на території Бохоницької сільської ради (за межами населеного пункту), Вінницького району Вінницької області; цільове призначення земельної ділянки - для ведення індивідуального садівництва; кадастровий номер :01:007:0043 (а.с. 171-172).

Під час укладення даного договору покупцем ОСОБА_2 було надано нотаріусу заяву, в якій він вказав, що в зареєстрованому шлюбі ніколи не перебував і на даний час не перебуває; однією сім`єю з особами, з яким мав би право укласти шлюб, але не уклав, не проживав і на даний час не проживає. Одночасно підтвердив, що грошові кошти, за які придбається земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності та є його особистою приватною власністю. Осіб, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, немає (а.с. 173).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №77439159 від 29.12.2016 за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,095 га, кадастровий номер :01:007:0043, цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що розташована на території Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 202).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 8) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28.07.2017 зареєстрували шлюб у Вінницькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №142. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 .

Сторони є батьками дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.11.2020 шлюб між сторонами було розірвано; стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 76-79).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №224885291 від 21.09.2020 (а.с. 10) за відповідачем ОСОБА_2 03.01.2020 зареєстровано право приватної власності на дачний будинок з господарською будівлею та спорудою загальною площею 155,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області №12 від 20.02.2020 (а.с. 48) переведено дачний будинок на території Бохоницької сільської ради масив «Благодатний» АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 та повністю придатний для постійного проживання, в житловий.

Статтями 12, 81, 82 ЦПК України визначається, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самос тійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України.

При цьому, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких Верховний Суд України, Верховний Суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України.

З матеріалів справи встановлено, що сторони 28.07.2017 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.11.2020. В період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі ними набуто житловий будинок, площею 155,5 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 та даний факт не оспорюється ним. Отже, в силу приписів ст.ст. 60, 61, 68 СК України дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно до вимог ст.ст. 69, 70 СК України може бути розділене між ними в рівних частках, тобто, по 1/2 частці кожному.

Щодо вимог позивачки ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки площею 0,095 га, кадастровий номер :01:007:0043, що знаходиться в АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, суд зазначає, що оскільки позовна вимога позивачки про встановлення факту проживання з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2016 по 28.07.2017 задоволенню не підлягає, а спірна земельна ділянка була придбана відповідачем 29.12.2016, то і позовні вимоги позивачки про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та її поділ не підлягають задоволенню.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача, відповідно до частки позовних вимог, що підлягають задоволенню, слід стягнути документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 750,00 грн. (а.с. 2) .

Керуючись ст.ст. 316, 317, 319, 364, 368 ЦК України, ст.ст. 3, 21, 36, 60, 61, 63, 68, 69, 71, 74 СК України, ст.ст. 1, 4, 10, 12, 13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя- задоволити частково.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок, площею 155,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 часткужитлового будинку, площею 155,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 часткужитлового будинку, площею 155,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 750 (сімсот п`ятдесят) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони по справі:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканка АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , мешканець АДРЕСА_3 .

Суддя Л.П. Шевчук