Справа № 462/9586/21 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2734/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадженнями без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Янчака Павла Олександровича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 березня 2022 року у складі судді Палюх Н.М. у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат, -

встановив:

У грудні 2021 року позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача інфляційні витрати та три відсотки річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 153709 грн. 02 коп. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 24 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 615/26-200, відповідно до пункту 1.1. якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 90000 доларів США, що виражається за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору у розмірі 454500 грн. За домовленістю сторін кредитного договору заборгованість за кредитним договором мала бути повернута не пізніше 24 квітня 2033 року.

У зв`язку із систематичним невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, товариствоз вернулось до Постійнодіючого Третейського суду при Асоціації українських банків для стягнення заборгованості за кредитним договором. 20 січня 2010 року Постійнодіючим Третейським судом при Асоціації українських банківухвалено рішення, яким позов Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на корись Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 807196,58 грн. та третейського збору в розмірі 8471,96 грн.

Дніпровським районним судом міста Києва на підставі рішення Постійного діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2010 року видано виконавчий лист № 6-1330/10 від 14 березня 2010 року.

У 2012 році, в ході примусового виконання рішення третейського суду, реалізовано нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке виступало предметом іпотеки, яким забезпечувалось виконання зобов`язань за кредитним договором. В результаті реалізації нерухомого майна, належного ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на рахунок товариства перераховано грошові кошти у розмірі 285055,20 грн. Внаслідок цього розмір заборгованості за кредитним договором зменшився та становить 522141,38 грн.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання, позивач набув право на стягнення штрафних санкційв порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. З урахуванням розміру заборгованості, розмір штрафних санкцій за неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання становить 153709,02 грн., з яких: 106673,41 грн. Понесених позивачем інфляційних збитків, 47035,61 три відсотки річних від суми заборгованості.

Станом на 03 грудня 2021 року відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором та не оплатив заборгованість за кредитним договором, а тому просить позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 березня 2022 року позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» інфляційні втрати в розмірі 106673 (сто шість тисяч шістсот сімдесят три) грн. 41 коп. та три відсотки річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 47035 (сорок сім тисяч тридцять п`ять) грн. 61 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 2305,66 гривень судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Янчак П.О., вважає незаконним та необґрунтованим, таким, що постановлене з неправильним встановленням обставин справи, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального закону, невірним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог скарги покликається на те, що на підтвердження позовних вимог до матеріалів позову додано лише копію кредитного договору, розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, проте не надано будь-яких належних доказів, які мають значення для справи, зокрема, ні рішення Третейського суду, ні вартості реалізованої квартири, реалізації іпотечного майна в примусовому порядку та зарахування коштів в погашення заборгованості, тощо. В порушення вимог процесуального закону, суд першої інстанції взяв до уваги нічим не обґрунтовані покликання позивача, не перевіривши їх відповідність належними і допустимими доказами.

Посилання позивача на рішення Постійно діючого Третейського суду і визначену ним до стягнення суму, не може вважатися належним доказом у даній справі щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

Наданий позивачем розрахунок боргу є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувача та не може відображати правові підстави для стягнення відповідних сум. Доказами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації. Зважаючи на відсутність доказів з видачі кредиту відповідачу, зокрема і доказів на підтвердження вчинених відповідачем платежів в погашення кредиту, доказів реалізації іпотечної квартири, не є можливим встановлення суми заборгованості і доведення правомірності позовної вимоги позивача щодо заявлених вимог.

Про недоведеність суми заборгованості свідчить також те, що згідно рішення Постійно діючого Третейського суду від 20.01.2010 сума 807 196,58 грн. складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 89 700 дол. США, що еквівалентно 689 793 грн; заборгованість по відсотках в розмірі 13 607,75 дол. США, що еквівалентно 104 643,59 грн., заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 104,53 грн. та пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 12 655,46 грн. Саме на вказану суму, за мінусом вартості реалізованого майна, були нараховані банком 3% річних і інфляційні втрати, про що свідчить розрахунки банку, надані суду, в той час, як інфляційні втрати та 3% річних не застосовуються до заборгованості по процентах та пені.

Окрім того, суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову, не врахувавши, що норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки простроченого грошового зобов`язання, визначеного у гривні. Оскільки відповідач отримала кредитні кошти у валюті 90 000 дол. США, то відповідно інфляційні витрати не підлягають до стягнення.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 березня 2022 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення коштів, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставіповно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 24.04.2008 між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір кредиту №615/26-200. Згідно даного договору кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 90000 дол. США, що виражається за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору у розмірі 454500 грн., зі сплатою 13,5 % річних та комісій з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 24.04.2033.

Пунктом 6.2 кредитного договору № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору між сторонами шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди» домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, 20.01.2010 Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків було ухвалено рішення, яким частково задоволено позов Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту №615/26-200 від 24.04.2008 в сумі 807196,58 грн. та третейського збору в розмірі 8471,96 грн.

Дніпровським районним судом м. Києва на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20.01.2010 видано виконавчий лист № 6-1330/10 від 14.03.2010.

У 2012 році, в ході примусового виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20.01.2010, реалізовано нерухоме майно, належне ОСОБА_1 , яке виступало предметом іпотеки та яким забезпечувалось виконання зобов`язань за кредитним договором №615/26-200 від 24.04.2008. В результаті реалізації даного нерухомого майна в рахунок погашення заборгованості на рахунок Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» перераховано кошти у розмірі 285055,20 грн.Таким чином, розмір заборгованості за кредитним договором №615/26-200 від 24.04.2008 зменшився та становить 522141,38 грн.

15 жовтня 2019 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» стало правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 615/26-200 від 24 квітня 2008 року.

Доказів повного виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2010 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості матеріали справи не містять.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених вимог щодо стягнення з відповідача інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами судового процесу, апеляційний суд виходить із такого.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, позивач АТ «Альфа-Банк» посилався на те, що відповідачем не виконано рішення Постійно діючого Третейського суду та не сплачено заборгованість за кредитним договором, яка стягнута вказаним рішенням.

Таким чином спірні правовідносини виникли з приводу неналежного виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20.01.2010.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), якою відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Таким чином, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Аналогічний висновок щодо застосування норма матеріального права при неналежному виконанні судового рішення, яким стягнуто грошові кошти, зроблено Верховним Судом у постанові від 09 лютого 2022 року у справі № 757/42885/19 (провадження № 61-1411св21).

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження№ 12-302гс18).

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19) зазначено, що "оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти".

Таким чином, прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Не врахувавши зазначені положення закону, суд першої інстанції помилково стягнув з ОСОБА_1 в користь АТ «Альфа-Банк» інфляційні втрати в розмірі 106 673 грн. 41 коп., відтак оскаржуване рішення в цій частині необхідно скасувати, з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.

Разом з тим, суд дійшов правильних висновків про те, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо обов`язку боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора три проценти річних від простроченої суми.

Натомість, ОСОБА_1 не надала будь яких доказів виконання нею рішення суду про стягнення заборгованості та не спростувала розрахунок трьох процентів річних, складений позивачем. Відтак в частині стягнення таких сум висновки суду є правильними.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано належних доказів, які мають значення для справи, зокрема, ні рішення Третейського суду, ні вартості реалізованої квартири, реалізації іпотечного майна в примусовому порядку та зарахування коштів в погашення заборгованості, на переконання колегії суддів правильності висновків не спростовують, оскільки дані обставини встановлені судовим рішенням у справі №462/7839/20, на яке зокрема покликалась відповідач в апеляційній скарзі.

Під час апеляційного перегляду справи Львівським апеляційним судом встановлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2010 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Доказів повного виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2010 року ОСОБА_1 не надано, як і не надано власного розрахунку, який би спростовував нарахування позивачем 3% річних.

Аргументи відповідача про те, що наданий позивачем розрахунок боргу є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувача та не може відображати правові підстави для стягнення відповідних сум, колегія суддів відхиляє.

Відповідач у заперечення позовних вимог не була позбавлена можливості надати докази, як з видачі кредиту, докази погашення кредиту, докази реалізації іпотечної квартири та зарахування суми в рахунок погашення заборгованості, відтак самостійно визначити залишок заборгованості. Хоча, як слідує з доводів апеляційної скарги, відповідачу відомо, як про рішення Постійно діючого Третейського суду від 20.01.2010 про стягнення 807 196,58 грн. заборгованості, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 89 700 дол. США, що еквівалентно 689 793 грн; заборгованість по відсотках в розмірі 13 607,75 дол. США, що еквівалентно 104 643,59 грн., заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 104,53 грн. та пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 12 655,46 грн., так і про реалізацію переданої в іпотеку квартири за кредитним договором №615/26-200 від 24.04.2008, а також наявність невиконаного рішення Постійно діючого Третейського суду від 20.01.2010.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» інфляційних втрат в розмірі 106673 грн. 41 коп., з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги, що тягне за собою зміну загального розміру суми стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» з 153 709 грн. 02 коп. до 47 035 грн. 61 коп., яка складається з нарахування три відсотків річних від простроченої суми заборгованості.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

За розгляд справи в суді першої інстанції АТ «Альфа-Банк» сплачено 2305,66 грн, за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 3458,49 грн. Зважаючи на те, що апеляційною інстанцією зменшено суму стягнення з 153 709,02 грн до 47035 грн., отже апеляційну скаргу задоволено на 69%, а тому з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» підлягає стягненню 705,34 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції та з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2400,18 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає необхідним стягнути з акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 1694 грн. 84 коп. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Янчака Павла Олександровича задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 березня 2022 року в частині стягнення із ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» інфляційних втрат в розмірі 106673 (сто шість тисяч шістсот сімдесят три) грн. 41 коп. скасувати, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги, змінивши загальний розмір суми стягнення з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з 153709 грн. 02 коп. до 47035 (сорок сім тисяч тридцять п`ять) гривень 61 копійок.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 березня 2022 року в частині стягнення із ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 2305,66 гривень судового збору скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в користь ОСОБА_1 1694 (одна тисяча шістсот дев`яносто чотири) гривень 84 копійок судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 березня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк